Nemere István

A második világháború titkai

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-329-8

TARTALOM

Előszó

1. A szuperkém, aki kettős ügynök volt

2.Hitler atombombája?

3.Lopd el a csodafegyvert!

4.Oroszok az atomtitkok nyomában

5.Lefejezni egy hadsereget

6.Célpont: egy radarállomás

7.A játszma tétje: Pearl Harbor

8.Rudolf Hessnek nyoma veszik

9.A cél: Svájc

10.Ezer figyelmeztetés ellenére

11.Lángokban a hajó

12.Irány a gát!

13.Merénylet De Gaulle ellen

14.A meteorológiai hadviselés csatái

Előszó

Több mint fél évszázaddal az események után azt hihetnénk, hogy a második világháborúról már mindent elmondtak, leírtak, így vagy úgy bemutattak, ábrázoltak, megmagyaráztak, sőt – lelepleztek.

Nos, ez utóbbi szó kapcsán hadd jegyezzük meg: bizony még számos leleplezés várat magára. A miénkhez hasonló könyvek még ma is nagy keresletnek örvendenek a piacon. Nemcsak az olvasókat, de a témában otthonosan mozgó történészeket is sikerült már meglepni olyan újdonsággal, amiről ők sem tudtak. Nem is tudhattak, mert számos régi rejtélyes ügyre, titokra csak napjainkban derült fény – visszamenőleg.

A háborúban részt vevő országok minimum harminc, de olykor ötven évre titkosított iratai is csak most kezdenek napvilágot látni. Egyes harcoló felek – elsősorban az egykori Szovjetunió – levéltárai pedig jobbára ma is zárva vannak. Számos helyen az őrzött okmányokhoz nem nyúltak a háború óta. Nem rendezték, nem csoportosították és nem írták le tartalmukat, ezek sehol sem szerepelnek. Így azt is elmondhatjuk: nagy az esélye, hogy még száz évvel a háború befejezése után is találnak majd leleplező hatású, bizonyító erejű dokumentumokat. Ezenfelül számos családban máig élnek a régi sebek, és ezek nem is hegednek be, míg élnek mindazok, akik valaha is átélték azt a nagy összecsapást.

Igazából tehát nincs semmi különös abban, hogy a második világháború amúgy is roppant bonyodalmas története ma is változik – visszamenőleg. A szövevényes titkok egy részére fény derül, mások idővel még rejtélyesebbnek és érthetetlenebbnek látszanak.

Mi azon leszünk, hogy tízegynéhány ilyen titkot bemutassunk abban az állapotában, ahogyan azokat ma, a huszonegyedik század kezdetén ismerjük. De nem állítjuk – és nem is állíthatjuk –, hogy ez már a végleges állapot. Bármikor berobbanhat a köztudatba egy újabb szemtanú, egy eddig ismeretlen dokumentum, egy szemtanú vallomása, egy most előkerülő emlékezés, amely hirtelen más megvilágításba helyezi a dolgokat.

1.
A szuperkém, aki kettős
ügynök volt

1906 végén az akkor tizenkilenc éves Wilhelm Canaris, a kölni haditengerészeti akadémia végzős hallgatója először került egy hadihajóra, hogy ott szolgáljon. Ezt tette 1914-ig, amikor a császári Németország csatlakozott az első világháborút kirobbantó Ausztria-Magyarországhoz, és folytatólagosan vett részt a tengeri harcokban. A brit hadihajók egészen a chilei partokig űzték az ő hajóját is, amit a döntő pillanatban – amikor már nem volt egyéb kiút – elsüllyesztettek a németek. Végül is egy csendes-óceáni szigetre internálták a legénységet. Canaris onnan is megszökött, eljutott a szárazföldre, hamis iratokat szerzett, és meszticnek öltözve, gyalog vágott át az Andokon! A rengeteg nyelven beszélő férfi még az ott élőkkel is elhitette, hogy chilei és nem idegen. Átjutott Argentínába, aztán Buenos Airesből hajón visszatért. Az út során maláriát és egyéb betegségeket vészelt át, elromlott állapotban jött vissza – még éppen idejében, hogy folytathassa a háborút. Spanyol nyelvtudása miatt 1916-ban Madridba küldték – kémkedni és a flotta számára titkos hadianyag-szállítmányokat szervezni. A császári Németországon persze már ez sem segített. Viszont Canaris még a háború alatt Európában is átélt érdekes kalandokat. Betegen hazafelé tartott, amikor a svájci–olasz határon az olaszok – angol sugallatra – lefogták őt, kémkedésért halálra ítélték. Canaris ekkor közölte, papot kér, halála előtt gyónni szeretne. A beküldött szerzetespapot a „gyónás” alatt egyszerűen és csöndesen megfojtotta, majd annak öltözetében kimenekült. Később spanyol földön ismét el akarták kapni őt az angol kémvadászok, de külön tengeralattjárót küldtek érte, és az utolsó percben kimenekítették onnan. A háború végére Canaris maga is tengeralattjáró-parancsnok lett, és vadászott az ellenséges hajókra.

A zavaros húszas években minden bizonnyal köze volt a német kommunisták két vezetője, Rosa Luxemburg és Karl Liebknecht meggyilkoltatásához. Ami azért érdekes, mert később Canaris tagja volt annak a hadbíróságnak, amely elítélte a „tetteseket”. Így aztán könnyű volt neki a börtönből... megszöktetni a kivégzőosztag tagjait, akiket előbb rávett a tettre, majd elítélt és a végén elmenekített Németországból.

Ilyen volt Canaris. 1933 táján már úgy tűnt, hogy a nyugdíjkorhatárhoz közeledő férfi katonai karrierje hamarosan véget érhet. Ámde jött Hitler, megkapta a hatalmat, és sokáig keresgélte, ki vehetné át a katonai hírszerzés vezetését. Nem tudni, miért – valószínűleg a férfi izgalmas és roppant kalandos kémmúltja miatt – választása a katonatisztre esett.

Canaris igazi karrierje tehát – egy kicsit későn – ekkor indult el. Nem sejthette sem ő, sem Hitler, hogy az admirálisra nézve ennek milyen tragikus következményei lesznek. Ami azt illeti, Canaris kinevezése később sokat rontott Hitler helyzetén is. De ezt a diktátor akkor még nem tudhatta.

A második világháború egyik legnagyobb titka éppen az volt, hogy Hitler bizalmi embere, a katonai hírszerzés és elhárítás főnöke... a szövetségeseknek dolgozott!

Bár ezt mind a mai napig – tehát a huszonegyedik század kezdetéig – nem erősítették meg hivatalosan, mégis sejthető, számos egyéb dolog mutat ebbe az irányba. Ráadásul éppen az, hogy a dolgot nem erősítették meg Londonban, egy ráutaló tényt jelez az értők számára. Azt, hogy a Canaris-ügyet annak idején igen hosszú időre titkosították. Sokkal többre, mint az obligát 30 év. Angliában a külügy, hadügy és egyéb, államtitkok birtokában lévő intézmények fontos iratait általában ennyire szokták titkosítani. A történészek csak utána vethetik rá magukat ezekre az aktákra, bizalmas levelekre, személyes iratokra stb.

Nos, a második világháborúnak 1945-ben lett vége. Legkésőbb tehát 1975-től felmerülhettek volna azok az adatok, amelyek létezéséről tudunk, csak éppen nincsenek a kezünkben mint meggyőző, letagadhatatlan bizonyítékok. Nyilván nem harminc, sőt már bizonyos, hogy nem is ötven, hanem több évre titkosították. Hogy ennek a túlzó óvatosságnak mi volt az oka, nem tudható. Talán attól tartottak, hogy az akkori eseményekben részt vevő személyek családtagjai, leszármazottai (legalább az első nemzedék) érdekei ne sérüljenek? Ez nem annyira az „ellenség”, Canaris családjára vonatkozott inkább, hanem egyes angol személyek utódaira. Akik ezek szerint nem is lehettek olyan alacsony rangúak.

A háborút követő fél évszázadban igen sok szó esett a „Vörös zenekar” nevű kémszervezetről, amelyet Sztalin hozatott létre, és amely Moszkva érdekében tevékenykedett jobbára a németek ellen már a háború előtt és alatt is – de olykor azért lopott információkat a szövetséges brit, francia vagy amerikai erőktől is. Arról viszont sokkal kevesebben tudnak – a legtöbb ember számára máig teljességgel ismeretlen tény –, hogy a „Rote Kapelle”, a Vörös Zenekar mellett létezett egy „Schwarze Kapelle”, Fekete Zenekar is. Ezt pedig éppenséggel a hitleri német admirális működtette – Hitler ellen!

Canaris régóta törekedett arra, hogy valamiképpen kapcsolatba kerüljön az angolokkal. Ennek az embernek a vérében volt a kettős játék, maga is mesterien tudott maszkírozni, színészkedni. De az ő ideje már elmúlóban volt, a nyugdíjhoz közeledett, amikor átvette az Abwehr vezetését. Ám mióta ezt megtette, több kísérletet is tett arra, hogy felvegye a kapcsolatot az angol titkosszolgálat főnökével. Aki mellesleg ugyanaz az angol ügynök volt, aki 1916-ban a spanyol partok mellett vadászott Canarisra, és kis híján sikerült megakadályoznia, hogy az éjszaka leple alatt a spanyol partok közelében egy halászhajóról átszálljon egy német tengeralattjáróra. Stewart Menzies azóta is sajnálta, hogy nem tudta elkapni Canarist, akit mellesleg kitűnő ügynöknek, jó kémnek és tiszteletre méltó ellenfélnek tartott.

1936 májusában Canaris – aki sokat járt Spanyolországba fegyvert vásárolni, személyes jó barátja volt Franco tábornoknak, és ő közelítette egymáshoz a két fasiszta diktátort, Hitlert és Francót – titokban találkozott egy spanyol üzletemberrel. Akiről úgy tudta – kémei jelentették neki –, hogy szoros kapcsolatban áll az angol felderítéssel. Juan March döbbenten hallgatta végig a régi ismerős vallomását a „Fekete Zenekarról”. Arról, hogy létezik Németországban egy befolyásos civilekből és katonatisztekből álló csoport, amely szembefordulna Hitlerrel, ha kapna elég külföldi támogatást. És hogy bizony ő a megbízottjuk, aki kapcsolatot keres az angol titkosszolgálattal.

A hír eljutott Londonba – Juan March még azt is írta nagy lelkesen, hogy a britek legjobb európai szövetségesét Canarisnak hívják... Ám az angolok természetesen féltek lépre menni, hát nem adtak választ. Halasztották a dolgot. Ismerve Canarist és egyáltalán a németeket, meg a német titkosszolgálatok ravasz módszereit, nem adtak választ.

Canaris azonban nem adta fel. Még fél évet sem várt. 1936 őszén egy másik ügynököt küldött Angliába, aki ugyan német származású volt, de idegen útlevéllel érkezett, és a hitleri rendszer ellenfelének mutatta magát. Az illető hónapokon keresztül próbált bejutni Menzies társaságába – például úgy, hogy sok pénze lévén birtokot vásárolt Angliában. Hogy, hogy nem, éppen Stewart Menzies szomszédságában… Végül, hónapokkal később sikerült összejönnie Menzies úrral, és akkor pár szó erejéig négyszemközti beszélgetést javasolt. Méghozzá kinn egy parkban, ahol senki sem hallgathatta le őket. Akkor az illető bejelentette: őt Canaris küldte, egyenesen Menzieshez, mert választ vár tőle felajánlkozására.

A titkosszolgálati főnök Menzies ekkor sem adott határozott választ. Az ügynök még hónapokon keresztül várt a válaszra. Canaris kedvét nem vette el a dolog. Utálta Hitlert akkor is, ha amúgy aránylag jól együttműködött vele. Igaz, elég ritkán találkoztak, volt, hogy fél évig sem látták egymást. Hol Canaris kért kihallgatást, hol a diktátor hívatta őt. Ilyenkor megbeszélték az aktuális ügyeket. Hitler becsülte a férfit – természetesen fogalma sem volt annak valódi rokon- és ellenszenvéről –, mert csakugyan nagyon jó kémnek tartotta. Hitlert, mint a Karl May-regények hűséges és jellemző olvasóját az efféle történetek igencsak felizgatták. Amikor 1934 végén vezetőt keresett a katonai kémszervezet élére, tömérdek szóba jöhető jelölt életrajzát elolvasta. De azok között egy sem volt, ki átgyalogolt volna az Andokon álruhában, vagy megfojtott volna egy papot, csak hogy megmeneküljön a kivégzéstől… Ez igen, ez az ő embere! – hitte. Tévedett, de erre csak jóval később jött rá.

Canaris biztos volt benne, hogy amint kitör a háború, a nyugatot is érdekelni fogják a Hitler-ellenes erők – Németországban. Ilyenek persze nem igazán voltak, de ő szerette volna ezt a látszatot kelteni Londonban, Párizsban, később Washingtonban is. A kommunistákat gyűlölte, Moszkva tehát nem jött szóba.

Ártani akart a diktátornak. Ha az már volt olyan bolond, hogy éppen őt tette az Abwehr élére, akkor hát ezen a szervezeten keresztül fog neki ártani, amennyit csak tud!

Mint utólag kiderült, azt tervezte, hogy Hitlert maguk a németek fosztják meg hatalmától, amikor szembekerülnek szinte az egész világgal. Elfogy a diktátor otthoni támogatása, és ha sikerül őt kilökni a nyeregből, akkor… Akkor még bármi is történhet.

Egyes ellenőrizhetetlen híresztelések szerint Canaris önmagát látta már a német kancellár helyében!

De hát erre nincs bizonyíték, és valószínűbb is, hogy a már nem fiatal férfi nem forgatott a fejében ilyen merész és magasra ívelő terveket. Azt hiszem, igen elégedett lett volna azzal is, ha csak simán meg tudja szabadítani Németországot a rikácsoló diktátortól.

Mielőtt Németország lerohanta Csehszlovákiát, Canaris megtette a következő kísérletet. Arra számított, hogy a britek és franciák nem engedik meg Hitlernek ezt a lépést, és ha mégis megteszi, akkor lecsapnak rá. Ez esetben Canaris lefogatja Hitlert... Már mindent előkészített, egyik segítője, Oster a helyén volt. Csak arra várt néhány bennfentes alakulat, hogy a nyugati hadiállapot kimondása után lefogják a diktátort. Minderről értesítették Londont is.

1938. augusztus közepén egy Junkers–52-es gép szállt le a London közeli Croydon repülőterén. A gép egyetlen utasa doktor Ewald von Kleist-Schmenzin titkos megbízott volt. A brit titkosszolgálat előre tudott érkezéséről. A repteret azonnal negyedórára lezárták, von Kleistet senki sem láthatta. Nem is volt útlevele – de minek is, ha senki sem kérte tőle? Azonnal egy kocsiba ültették és egy kis londoni szállodába vitték, majd amint felfrissült a fürdőszobában, azonnal megjelentek vendégei. Ők sem akárkik voltak: Sinclair admirális, a katonai felderítés főnöke és helyettese, Stewart Menzies, valamint a külpolitikáért felelős lord Dolobran. Kleist közölte velük: Canaris és Oster mindenre készek, de csak akkor tehetnek valamit, ha a brit kormány hadat üzen Hitlernek Csehszlovákia elfoglalása közben. Akkor megérik a helyzet arra, hogy a német admirális félreállítsa a diktátort. Máskülönben nem sokat tehet – ezt is közölte őszintén a meglepett britekkel. „Nagy-Britanniának őszinte barátai vannak Németországban”, és ismét közölte az előbb már említett két nevet.

Kleist még beszélhetett magával Churchill-lel is, de ennek sem lett eredménye. Egy meglehetősen semmitmondó levelet hozott tőle Canarisnak, de az admirálisnak be kellett látnia: így még nem sokat tehet a szabad világért. Önmagában, Németországon belül, még néhány vele egyformán gondolkodó emberrel együtt is – tehetetlenek voltak. A külföldi segítség égetően szükséges volt.

A következő egy év alatt Canaris nem sokat tehetett. A szemük előtt játszódott le Hitler sajátos mennybemenetele. Ez az ember mindenkit rá tudott venni arra, hogy terveit támogatta – még a brit és francia kormányt is! Végül is azt hitték nyugaton, hogy ha kielégítik a kisebbik étvágyát, akkor már nem kell majd számolniuk az igazi nagy étvágyával.

Canarisnak látnia kellett, hogy Hitler bekebelezte Csehszlovákia egy részét és senki sem mondott neki ezért egy rossz szót sem. Aztán elfoglalta – úgymond „visszacsatolta az ősi anyaországhoz, a nagy Germániához” – Ausztriát. Amit az ottani polgárok 95 százaléka élénken helyeselt... Canaris csak a fogát csikorgatta.

Ezenközben persze sokat dolgozott ő is. Rengeteg ügynököt képezett ki a katonai felderítés, és azokkal elárasztották Európa szinte összes országát. De katonai kémek eljutottak az amerikai, afrikai és ázsiai földrészre is. Mindenütt figyeltek, szaglásztak, kémhálózatokat hoztak létre, fegyvert csempésztek, lázítottak. Canarisnak még arabul beszélő ügynökei is voltak, akik az arab törzseket lázították fel a gyarmatosító angolok és franciák ellen, egyszerre két kontinensen is. És bár Hitler megtiltotta neki, hogy Angliába is telepítsen kémeket – a diktátor úgy remélte, sikerül meggyőznie az angolokat, és azok semlegesek maradnak a kontinensen hamarosan megkezdődő háborúkkal szemben – de Canaris persze nem engedelmeskedett a parancsnak. Ő Nagy-Britanniában is létrehozott egy kémhálózatot, és annak nagy szerepet szánt. Nem véletlenül tette.

Canaris hazafiasságának – illetve Hitler-ellenességének más oka is volt. Biztos volt benne, hogy országa nem nyerheti meg azokat a háborúkat, amelyeket Hitler tervez. És hogy ilyeneket tervez, azt neki négyszemközt – egyik tanácskozásuk alkalmával – még 1935. szeptember 8-án elmondta. Canaris haja égnek állt, amikor azt hallotta, hogy hazája hamarosan háborút vív nyugaton és keleten, szemben a franciákkal, oroszokkal és mindenkivel. És hogy ebben csak a gyenge olasz fasiszta seregre és esetleg a spanyolokra lehet majd számítaniuk, mint szövetségesekre. „Átrajzoljuk Európa térképét, aztán a többi térképet is!” – mondta állítólag Hitler.

Nos, Canaris éppen azt nem akarta. Hitlert el kell innen távolítani, mielőtt romba dönti az országot és több millió katonát ölet meg a frontokon! – ez járt a fejében. Lehet, eszébe jutott az is, milyen paradox helyzetbe került. Hiszen ennek a diktátornak az egyik „szeme és füle” az ő szervezete, és az a látszat, hogy folyamatosan teljesíti a diktátor képtelen és bűnös parancsait. Lehet-e így eredményesen küzdeni ellene?

De mivel kém volt, aki számtalanszor vállalta az életveszélyt is, hát úgy vélte, ennyi kockázatot vállalnia kell. Mert ne legyenek illúzióink – ez a játszma életveszélyes volt Canaris admirális számára. Hiszen ha valamelyik angol államférfi véletlenül elszólja magát valahol... Vagy valamelyik német titkosszolgálat épített be valakit magas angol körökbe, és onnan visszakerül az információ…? Akkor neki vége, kínhalált hal majd az SS valamelyik pincéjében.

Ennek ellenére nagyon érdekes kérdés, hogy miért akart az admirális mégis angol ügynök lenni. Vállalta a veszélyeket és a halál kockázatát. Mint tudjuk, később éppen ez okozta a vesztét. De miért nem harcolt más eszközökkel? Nyilván azért, mert roppant magányos lehetett. Az a gyanúnk, hogy a magasabb hitleri vezetésben ő mindenképpen az első ötven ember közé tartozott – rajta kívül nem volt senki, aki úgy gondolkozott volna. Mindenki más Hitlerben látta a jövő zálogát, és meg volt győződve, hogy csak vele együtt, a Führer vezetésével érhet fel az ország a csúcsra. És ahogyan haladt előre az idő – legalábbis a háború első feléig – úgy tűnt, nekik van igazuk. Németország minden háborút megnyert, méghozzá azelőtt sohasem tapasztalt gyorsasággal és biztonsággal. Szinte azt lehetett mondani egészen 1942-ig, hogy ahová csak elindultak, ott mindjárt győzelmet is arattak. Előbb puskalövés nélkül övék lett Ausztria és Csehszlovákia egyik fele, aztán fegyverrel foglalták el Lengyelországot – igaz, ehhez még szükség volt a nagy barát és szövetséges, Sztalin segítségére. Utána következett Dánia, Hollandia, Belgium, Franciaország, Norvégia... Hát igen. Aki akkor sem hitt Hitlernek, az vagy bolond volt, vagy… előrelátó.

Nos, a kezdeti sikerek csak Canarist nem tévesztették meg. Ő már sejtette: nagy ára lesz ezeknek a győzelmeknek.

De még nem tartunk ott. Canaris már a háború kitörése előtt is megtett mindent, hogy felrázza az alvókat ott napnyugaton. Miután kudarcot vallottak addigi erőfeszítései, újabb utakat keresett. Vagy inkább ösvényeket. Nagyon keskeny ösvényeket.

A következő „dobása” az volt, hogy egy megbízható vezérkari tisztet, Gerhard von Schwerint küldte Angliába, aki brit állami vezetők bizalmas köre előtt átadta az üzenetet: Hitler május végén eldöntötte, a nyár végén megtámadja Lengyelországot… kérte a briteket, vonultassák fel flottájukat a Balti- és Északi-tengeren, francia földre pedig helyezzenek el néhány bombázó ezredet. Ez jelzés lesz Hitler számára, hogy a szövetségesek megvédik a lengyeleket.

De az akkori brit vezetés nem akart ujjat húzni Hitlerrel. Éppen ellenkezőleg, abban reménykedtek, hogy ha semmit sem tesznek és nem fenyegetőznek, Hitler csöndben marad és nem indít háborút. A csehszlovákiai eseményekből semmit sem okultak.

Stewart Menzies 1938-ban átvette a brit titkosszolgálat vezetését. Amikor a Berlinbe akkreditált brit diplomaták 1939. szeptember 3-án – miután Anglia is hadat üzent Németországnak – azt a hírt hozták: Canaris üzente, hogy tömeges bombázás lesz Londonban. Menzies nagyon óvatosan fogadta ezt a hírt. Természetesen – ismervén Canarist – provokációra, megtévesztésre számított.

És Canaris ezt a lépést is elvesztette. Ugyanis valóban volt egy terv – kiderült a nürnbergi perben –, hogy Hitler már aznap vagy másnap szőnyegbombázást szeretett volna elrendelni London ellen. Az angol vadászgépek is várták a német bombázókat. Ám valaki kiverte a Führer fejéből a dolgot, és a német bombázók nem indultak el. Menzies tehát olybá vette, hogy Canaris csak be akarta őket csapni. Hogy miért tette…? Hát mert kém volt, aki Hitler talpát nyalja – ez volt a vélemény a német tengernagyról, a katonai kémszervezet, az Abwehr vezetőjéről.

Nagyon veszélyes játszma volt ez, hiszen Canarisnak ugyanakkor – hosszú éveken át – minden alkalommal újra és újra meg kellett győznie Hitlert a hűségéről. És mivel tudta volna ezt jobban tenni, mint az eredményekkel?

Ezek valóban impozánsak voltak. Nem volt olyan ország – legalábbis a stratégiailag fontosak között –, ahol ne lettek volna katonai kémek. Vagy eleve németek, vagy olyan helybeliek, akik tudatosan vagy tudatlanul, de nekik dolgoztak. Csak egy példa: a szövetségesnek számító Spanyolországban több mint 700 német és 600 spanyol munkatárs dolgozott az Abwehrnek. Ami azt jelentette, hogy alig maradt olyan nagyobb és fontosabb intézmény, ahol ne lett volna legalább egy ügynökük. És ez még csak egy szövetséges ország volt, ahol nem kellett ellenséges tevékenységre számítani. Angliában, Franciaországban sokkal több ügynököt tartott állandó készültségben az admirális, nem is szólva a már megszállt szláv országokról. De akadtak Abwehr-ügynökök, akik Dél- és Észak-Amerikában, Afrikában, Ázsia távoli tájain, ottani hely- és nyelvismerettel és kellő mennyiségű pénzzel felszerelve végeztek izgalmas munkát.

Mindez nagyon imponált Hitlernek. Szeretett Canaris admirálissal beszélgetni – mindketten sajnálták, hogy nincs erre több idejük. Az admirális történeteket mesélt, nem annyira a régi sajátjait, mint a legújabbakat, amelyeket hazatérő ügynökei meséltek, és amelyek valóban megtörténtek velük. Hitler valósággal itta ezeket a sztorikat, de persze inkább ő beszélt. Előadta következő terveit, és elvárta, hogy azokat Canaris megerősítse, majd a helyszínen előkészítse. Ilyen volt például az az akció, aminek megszervezéséért Canaris eleve elutazott Spanyolországba, hogy a helyszínen tevékenykedjen.

Hitler ugyanis szerette volna elfoglalni Gibraltárt!

Már nagyon idegesítette, hogy a brit flotta és légierő ebből a kis városállamból kiindulva a szó legszorosabb értelmében ellenőrizheti az egész forgalmat az Atlanti-óceán és a Földközi-tenger között. Közben arra is kellett ügyelnie, hogy minden lehetséges fronton késleltesse a német katonák előrehaladását. Amikor már 1943-at írták, az Abwehr biztos volt benne (Itáliában is volt több ezer ügynöke), hogy a Mussolinit leváltó ideiglenes kormány, a királlyal az élen meg fogja adni magát az ott partra szállt amerikai seregnek. Canaris húzta-halasztotta az információk átadását a Führernek – amíg tehette. Ugyanis tudta: Hitler addig nem küld német hadsereget az egykori szövetségeséhez, amíg nem biztos Róma kapitulációjában – így viszont ezek a katonák, vagy egy részük életben maradhat. Canaris akkoriban már kezdett mániákusan küzdeni azért, hogy Németország minél kevesebb veszteséget szenvedjen el abban a háborúban – ezt is jól látta –, amelyet csúfosan el fog veszíteni.

Ha már nem sikerült megakadályoznia a kirobbanását, legalább idő előtt szerette volna befejezni! Ha van rá embere és eszköze, vagy inkább lehetősége, nyilván merényletet szervez Hitler ellen. De éppen mert a legbelső körhöz tartozott, nagyon is jól látta, hogy ez egyelőre lehetetlen. Hitlerhez csak a legmegbízhatóbb emberek férhettek. Akkoriban a Führer már nem ment ki oly szívesen az egyszerű emberek közé. 1939 ősze óta jobbára csak katonatisztek és testőrök között mutatkozott, Berlin és más városok között jobbára vonaton vagy repülőgépeken közlekedett. Egy külső merénylő semmiképpen sem férhetett a közelébe. Legfeljebb, ha maga is rangos katonatiszt volt. De ez még odébb volt.

Gibraltár ügyében sikerült mesteri módon lejátszania a partit. Maga ment el Madridba, hogy úgymond rábeszélje a spanyol kormányt, lépjen fel közösen Gibraltár ellen. Hitler előzőleg már azzal fenyegette Spanyolországot: ha nem lép be oldalán a háborúba, ugyanúgy elfoglalja, mint az ellenséges országokat. De Canaris nagyon jól tudta, hogy erre nem kerülhet sor. A német csapatokra másutt volt szükség, és a spanyol földnek nem volt akkora jelentősége.

Franco tábornokkal, a spanyol államfővel (diktátorral, aki szintén „Vezérnek”, Caudillo-nak hívatta magát) még az első világháború idejéből ismerték egymást. Mondhatni, jó barátok voltak. Ezt megkönnyítette Canaris anyanyelvi szintű spanyoltudása is. Amikor tehát a kémfőnök Madridban felkereste a diktátort, nem azt mondta neki, amit Hitler kért tőle – hanem az ellenkezőjét!

A lényeg ez volt. Spanyolország ne menjen bele a Gibraltár elleni akcióba, és Hitler oldalán ne is lépjen be a háborúba! Így sokkal jobban jár. Amikor Franco afelől érdeklődött, hogy hiszen akkor Hitler megtámadhatja az országot, Canaris elmondta neki a szigorúan bizalmas belső adatokat. Ezekből kitetszett, hogy Németország ha akarná sem lenne képes ilyen erőkifejtésre. De a legfőbb érve – amit számtalan adattal is alátámasztott – az volt, hogy Németország elveszíti a háborút. Már csak ezért sem szabad vele társulnia és magára vennie a felelősség egy részét. A háború után a szövetségesek alaposan leszámolnak azokkal, akik a rossz oldalon álltak – éreztette a tábornokkal.

Nem kétséges: annak, hogy Spanyolország távol maradt a háborútól és Franco még vagy harminc évig uralhatta hazáját, nagy szerepe volt ennek a beszélgetésnek is.

Az admirális még ezer módon vette fel a kapcsolatot a nyugatiakkal. A spanyol ügyről is – természetesen! – értesültek Londonban. Egyre inkább kiviláglott odaát, hogy Canaris csakugyan mellettük áll, bár igazán soha nem szoríthatták meg a kezét. Nemegyszer közölt fontos információkat még azok megtörténte előtt. Stewart Menzies lassan belátta, hogy kezdetben tévedett. Canaris valami okból nekik akar kedvezni, ha nem is dolgozik úgy, mint egy ügynök. Természetesen rájöttek, hogy nem szimpátiából, de nem is pénzért vagy egyéb előnyökért segíti a briteket – dehogy. Canaris Hitlertől és a náciktól akarta megszabadítani országát. És mivel ehhez otthon, Németországban nagyon kevés párthíve akadt, az egyetlen igazi erőt használta fel, ami létezett ott és akkor: a külföldet.

Az idegen katonai hatalmak erejével akarta megtöretni Hitler hatalmát. Persze, ahogyan belementek a háborús évekbe, úgy egyre kevesebb esélye volt erre, legalábbis az 1943-as fordulatig. Addig Hitler mindig győzött – de eljött az idő, hogy sorozatosan veszíteni kezdett, és egyre több német veszett oda a frontokon. A lakosságot a nyugati légierő bombázta, és minden front egyre közelebb került az országhoz – bizony többen lettek azok is, akik hajlandók voltak végre valamit tenni Hitler ellen. Sajnos ezek nem voltak elegen.

De azért otthon felfigyeltek ezekre a kis körökre. Arra is fény derült – hamarosan –, hogy az egyik ilyenben az Abwehr emberei is benne vannak. Mi több, felmerült Canaris neve is. Az SS és más szervezetek vezetőinek szemében régóta szálka volt az admirális. Hatalmas nyomozásokat folytattak le annak érdekében, hogy találjanak ellene valamit – bármit!

És ahogyan az ilyenkor lenni szokott, találtak is.

Sajnos kevéssé diszkrét spanyol körökből arra is fény derült, hogy Canaris személyesen beszélte le Franco tábornokot, hogy Hitler mellé álljon. Az admirális – szóltak a titkos jelentések Madridból – éppen az ellenkezőjére beszélte rá régi barátját.

Amint eljött a háború szinte utolsó éve, 1944, Canaris mindent megtett, hogy felgyorsítsa az eseményeket. Nem kétséges, hogy valamilyen formában benne volt a Hitler elleni bombamerényletben is (július 20.). Akkor Canarist már megfosztották az Abwehr vezetői posztjától, de ez nem volt elég. Akkor már évek óta működött a különösen sohasem reklámozott „Schwarze Kapelle”, vagyis „Fekete Zenekar”, Canaris mesterműveinek egyike. Ez a szervezet hozta össze a merényletet a Führer ellen, mi több, megpróbálta átvenni a hatalmat Berlinben. Az összeesküvők sajnos abban a hitben voltak, hogy sikerült megölniük Hitlert, de a diktátor csak megsebesült, ráadásul nem is súlyosan. Beindult a gépezet, és az előzőleg szerzett gyanúk, valamint az időközben szerzett adatok alapján valóságos hajtóvadászat indult egész Németországban, sőt a megszállt Európában is mindazok ellen, akik bármilyen szinten belekeveredtek az eseményekbe. Akadtak főtisztek, akik csak tudtak a dologról, és ennyi volt a bűnük – no meg az, hogy ha az akció sikerrel jár, ők vették volna át a hatalmat a halott Hitler helyett.

Ilyen volt Rommel marsall és más főtisztek, valamint néhány civil politikus. Ludwig Beck tábornok, a bombát a helyszínre szállító Claus von Stauffenberg és mások hamarosan a Gestapo karmaiba kerültek, ahol mindnyájukkal végeztek.

Három nappal a merénylet után a kényszerszabadságolt Canarist a saját házában fogták le. Sajnos elemi hibát is vétett – naplót vezetett, és a letartóztatása után egy másik ember hibájából a Gestapo kezére került. Nos, ebben sajnos maga írt le mindent. Amikor ennek megfelelő lapjait a Führer elé tárták, Hitler azonnal eldöntötte a dolgot:

– Kivégezni!

Canaris tehát úgy volt „angol ügynök”, hogy soha életében nem találkozott szemtől szembe „megbízóival”. Mert nem is bízták meg. A maga módján hazafi volt, és annak ellenére, hogy sokan nem szerették – tett valamit Németországért. Igaz, nem azért, amelyik horogkeresztes zászlók alatt menetelt (mellesleg hosszú éveken át vele együtt...). Hanem azért a másikért, amely bukása miatt csak valamivel később jöhetett el, és ahol a náciknak már nem volt befolyásuk. Németország – szabad lett.

Canarist néhány héttel a felszabadulás, a szövetséges csapatok érkezése előtt egy zongorahúrral megfojtották börtönében.