NEMERE ISTVÁN

A brit titkosszolgálat

Története

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2015

ISBN 978-963-387-318-2

TARTALOM

1. Rövid előszó a szerzőtől

2. Ahogyan elkezdődött

3. Háború, háborúk

4. A húszas évek

5. A vörös fronton

6. Ismét háború

7. Az információ: hatalom

8. Égő világban

9. Új utakon

10. A hidegháború rabjai

Irodalom

1. Rövid előszó a szerzőtől

A világ többi titkosszolgálatáról számos könyv született – a britről annál kevesebb. És csak azok tudják ennek az okát, akik belemerültek a történetébe, és forrásokat kerestek ehhez a munkához. Ezer könyv van piacon a volt szovjet KGB-ről – sőt már jelennek meg szakmunkák annak moszkvai, alig tízéves „szövetségi” utódjáról is – és rengeteget olvashatunk a CIA-ről, a Moszadról is.

Ámde a britek jól tudnak hallgatni. Majd látni fogja a kedves olvasó, hogy az 1970-es évektől kezdve milyen kevés londoni titokra derült fény. Harminc évig titkosítva vannak az akták, az ügyek, a nevek, a… a minden, gyakorlatilag. Ráadásul a SIS vagy az MI 6 (ejtsd: em-áj szix) munkatársaira szigorúbb szabályok vonatkoznak, mint bármilyen állami hivatalnokra. Sőt szigorúbbak, mint amilyenek gúzsba köthetik más országok titkos ügynökeit is. Hiszen azok általában harminc év elteltével nyilvánosságra hozhatnak szolgálati titkokat, írhatnak emlékiratokat, nyilatkozhatnak a médiának – természetesen ők is csak a régi, úgymond elfeledett (vagy sem…) ügyekről.

Nos, az MI 6 ügynökei nemhogy harminc év után – de sohasem nyilatkozhatnak! Ők azok az emberek e világon, akiknek elvileg minden titkukat sírba kellene vinniük. Sem harminc, sem negyven vagy ötven vagy száz év után sem árulhatnák el a szervezet egyetlen titkát sem – ha addig élnének is. Az emberi kor biológiai határainak ez ügyben nincs jelentősége. Köztudott, az angolok mereven ragaszkodnak sok értelmes és még több teljesen értelmetlen hagyományhoz. Nos, ezek egyike ez a fajta, már-már beteges titoktartás is.

Nem kedvelik, ha valaki kitálalja a világnak, mit tettek rosszul évtizedekkel korábban. Márpedig sok rosszat tettek, és rosszul. No persze jót is, jól – de ezeket valahogyan nem feszegeti a média. És akik becsületesen dolgoztak egész életükben, akiknek nem voltak botrányos ügyeik, azok általában hallgatnak nyugdíjazásukat követően is.

Elég, ha utalunk arra, hogy 1945 és 1983 között mindössze egyetlen ügynök merte és tudta megírni emlékiratait, amit aztán ki is adtak. Képzelhetjük, ebből is milyen botrány lett…

A másik dolog, hogy maga az angol hírszerző mini-társadalom is jobban őrzi titkait, mint a hasonló szervek. Még a világon a legjobbnak tartott izraeli Moszadról vagy az ottani katonai hírszerzésről, az Amanról is legalább tízszer annyit árultak már el az egykori munkatársak, mint amennyi az MI 6-ről valaha is kiszivárgott.

Ezzel a szerző nem sajnáltatni szeretné magát, csupáncsak már az elején felhívja az olvasó figyelmét arra, hogy ha majd egyes lapokon átfutva kielégületlenséget érez, ha nem tud meg elég részletesen minden információt egyes akciókról, személyekről, irányvonalakról, szándékokról – ne a szerzőt hibáztassa. Mint erős fal magasodik fel az MI 6 körül emelt páncélzat, amelybe ráadásul dezinformációs elemeket is beépítettek, és tömérdek kisebb-nagyobb hamis hírt, hogy majd ezek révén tetten érhető legyen az, aki mégis kiszivárogtatna néhány információt. Mi viszont azért vagyunk, hogy lebontsuk a falat, vagy legalább itt-ott tekintélyes méretű lyukat üssünk bele, amelyen belesve kideríthetjük az igazságot.

Izgalmas küzdelemnek ígérkezik. Kezdjünk hát hozzá.

2. Ahogyan elkezdődött

Az efféle könyvek elején a szerzők általában tesznek egy történelmi tiszteletkört. „Már a régi görögök is…”, említik, hogy kémkedtek. Sőt, már a régi sumérek is. Sőt, visszamehetünk az emberi történelem kezdetére és kénytelenek vagyunk megállapítani, hogy bizony a felderítés már az ősembereknél kezdődött. Könnyen lehet, hogy a „legősibb mesterséget” nem a könnyűvérű lányok, hanem a sírásók, vagy éppenséggel a kémek űzték. Különösen azokban a korokban, amikor bármelyik felbukkanó másik csoport, horda, vagy akár egyéb ellenség is lehetett. Sőt legtöbbször eleve az volt.

Ilyen körülmények között nem csoda, hogy volt időszak, amikor minden ember egyben kém is volt. Később persze megoszlottak a foglalkozások, és ahogyan nem mindenkiből lett vadász vagy katona, harcos vagy pásztor, úgy ezt is olyanokra hagyták, akik értettek hozzá. Aztán elrepült pár ezer év, minden hadi tevékenységben részt vettek a kémek, a lapulva figyelők, az osonkodók, a befurakodók, a hírekért mindenre kész emberek.

Az ókor után így volt ez a középkorban is. Az újabb korban sem lehetetett másképpen.

A kémkedésnek – amire kevesen gondolnak a kívülállók, érdeklődők közül – két alapvető része van. Az egyik a titkos információk begyűjtésével foglalkozik, és az emberek általában ezt hiszik „kémkedésnek”. Ám van egy másik oldala is a dolognak: a nyilvános értesülések begyűjtése. Nem kell hangsúlyoznunk, hogy különösen a huszadik század második felében a nyilvánosan, vagyis kockázat nélkül elérhető, nem is titkos információk gyűjtése szépen feljött a titkos információgyűjtés mellé. Legalábbis ami annak méretét és jelentőségét illeti. Vagyis ami megjelenik a sajtóban, elolvasható a könyvtárakban, a statisztikai gyűjteményekben, szakmai kiadványokban, elhangzik rádióban és tévében – bizony azokat összegyűjtve az ember sok dologra következtethet. Ha pedig erre ráállítanak egy komoly szervezetet, amely évtizedeken keresztül rendszeresen gyűjti ezeket az információkat, amelyeket folyamatosan fel is dolgoz – az bizony sokszor komolyabb eredményeket mutathat fel, mint a hagyományos, titkos kémkedés és az ezzel foglalkozó ügynökök.

A britek abban különböztek más, XIX. századi hatalmaktól, hogy erőteljesen… elhanyagolták a kémkedés mindkét fent vázolt formáját. Nevetséges és nehezen hihető, ám igaz: a viktoriánus korban – vagyis az 1800-as évek második felében, Viktória királynő uralkodása idején – az állam és a hadsereg vezetői úriemberhez méltatlan tevékenységnek tartották a kémkedést. És ez nem vicc, ma már a szakmában dolgozóknak mint elrettentő és csöppet sem követendő példát tanítják a különféle iskolákban, tanfolyamokon az akkori brit kémellenes magatartást. Hiszen ez azt jelentheti – és azt is jelentette! – hogy egy állam becsukva tartotta a szemeit, befogta a füleit és erővel elzárta magát az információktól, amelyek pedig valósággal özönlöttek feléje. Aki nem kémkedik, elhanyagolja hazája védelmét. Ez axiómának számított.

Abban a korban a britek annyira bíztak hadiflottájuk erejében, hogy egy szalmaszálat sem tettek keresztbe. Azt hitték, hogy a brit békét megőrzi a flotta, a szárazföldek felől a sziget megtámadhatatlan, akkor meg minek kémkedni? Bármit is tervez az ellen – vélték Londonban – ez nem árthat nekik. Majd időben tudomást szereznek róla, így vagy úgy.

Nos, az „így vagy úgy-ra” számítani botorság volt, és akkor még finoman fejeztük ki magunkat. Már minden európai és Európán kívüli hatalomnak voltak kémszervezetei, titkosszolgálatai, amikor a britek még mindig békésen szunyókáltak. Egy gentleman nem lopkodja el mások titkait – ez a jelszó sokáig, túl sokáig élt és virult brit földön.

Csak a megszállt területen, a két legfontosabb gyarmaton: Írországban és Indiában tartottak néhány ügynököt. Ezekkel is inkább a rendfenntartó alakulatok foglalkoztak. A cél az volt: megtudni időben, nem tervez-e valamit a nép ezekben az országokban. Hisz mindkettőben éppen elég oka lett volna (volt is) a lakosságnak, hogy fellázadjon a meglehetősen kegyetlen brit uralom ellen.

De az eszükbe sem jutott a londoni uraknak, hogy rendszeresen figyeljék, mi történik más országokban. Megelégedtek azzal, hogy a nagykövetek időnként hazaírtak egy-egy beszámolót, hogy a több kontinensen elszórt konzulok is jelentgettek ezt-azt. London úgy vélte, hogy ami Amerikában, Oroszországban, Franciaországban, Németországban történik, arról előbb-utóbb úgyis tudomást szerez. Voltaképpen csak attól kellett félniük, hogy valamelyik erősebb ország háborút indít Anglia ellen. De mivel az ilyesmi akkor sem ment egyik napról a másikra, hát a hamis nyugalom fényében sütkéreztek – évtizedeken keresztül.

Ezáltal sok időt veszítettek, mert mire felébredtek, a többi országnak remekül kiképzett és kiépített kémhálózata volt mindenfelé – Nagy-Britanniában is…

Aztán Londonból nézve a „világ végén”, Dél-Afrikában tört ki egy váratlan háború, és eleinte bizony alaposan elporolták a briteket. A búrok, vagyis az ott élő holland származású telepesek tűztek össze a gyarmatosító britekkel. Pár hét alatt kiderült, hogy a brit hadsereg vezetése gyakorlatilag semmit sem tud az ellenségről. Fogalma sincs, hol vonták össze erőiket, hányan vannak, milyen a fegyverzetük, és mik a szándékaik…

Márpedig ezt jó tudni egy háborúban. Ezen információk nélkül szinte biztos a vereség.

Itt tűnt fel mint katona és kém – maga Sir Winston Churchill. Aki akkor persze még nem volt „Sir”, bár apja az egyik leghíresebb angol arisztokrata családból származott, anyja viszont egy gazdag amerikai lányaként élt Európában. Egyik szülője sem adott jó példát a fiatalembernek, aki 1895-ben először a spanyolellenes kubai felkelésről és partizánharcról tudósította a lapokat, 1897-ben pedig Indiába ment, szintén haditudósítóként, ahol az afgánok lázadtak fel az Indiát uraló britek ellen. 1898-ban a fiatal Churchill Afrikába kísért el egy expedíciós brit hadtestet, amelynek Szudánban kellett rendet csinálnia: csak ezek után következett a második afrikai kaland. 1899 végén tört ki a búr-brit háború, és a fiatalember azonnal odautazott. Egyszerre volt katona és haditudósító, amikor a búr fegyveres ellenállók fogságába esett. Sikerült megszöknie, de térkép, iránytű, ivóvíz és élelem nélkül bolyongott az afrikai sivatagban. Aztán sikerült kijutnia a csapdából, de még többször belopózott a búrok által uralt dél-afrikai városokba, kémkedni. Később könyvet is írt kém-éveiről, amellett, hogy olykor egy-egy regény is kijött a tolla alól. Mellesleg a későbbi többszörös államfő szinte betegesen megírta élete összes eseményét és kalandjait, nem is rossz stílusban.

Churchillt azért hoztuk elő, mert ezek a fiatalkori kalandjai ráébresztették, mennyire fontos az információszerzés békében és háborúban (de különösen ez utóbbiban), és attól kezdve mindent megtett a titkosszolgálatokért, ami csak tőle tellet. És ez így ment több mint ötven éven keresztül! Churchill létezése, szándékai és tettei alaposan rányomták bélyegüket mindarra, amit most így utólag „brit titkosszolgálatoknak” szoktunk nevezni.

Nem csoda hát, ha a XX. század első felének brit titkosszolgálati történetére Churchill nyomta rá bélyegét. Nélküle ott kevés dolog történt, ő pedig mindenről tudomást szerzett, jobbára persze hivatalból. Mindenről tudott, mert sok jó embere szolgált a szervezetekben. Sőt új szervezeteket is létrehoztak, éppen a világháborús szükség okán, és ezeknél is Churchill bábáskodott.

De térjünk még vissza a Churchill előtti időkre. 1907-ben főleg a búr háborúban elszenvedett veszteségek miatt már komolyan felmerült a kémkedés szükségessége még az addig meglehetősen szűk londoni hivatalnoki agyakban is. A hivatalnokok akkor tudták meg az ijesztő és szinte hihetetlen hírt, hogy Angliának egész Európában nincs egyetlen titkosügynöke sem!

Jellemző különben, hogy maga a világ sem hitte volna el, ha hallja a hírt. Ugyanis a század elején szerte a kontinensen úgy vélték, Angliának van a legjobban konspirált és ezért nyilván kitűnően működő titkosügynök-hálózata Európában!

„A király meztelen”, mondhatták volna – ha ismerik az igazságot. De nem ismerték. Így is két évbe telt, míg a hajmeresztő hírt a londoni kormány beavatottjai megemésztették és ellenlépéseket tettek. Természetesen akkor még fokozottabban kellett ügyelniük a szörnyű és egyben nevetséges titok megtartására. Nem tudhatta meg a világ, hogy az, amit régen létezőnek és működőnek hittek, csak mostantól fogva kezd létrejönni, megvalósulni. 1909-ben végül is megszületett a döntés, hogy a brit kormány is létrehoz egy titkosszolgálatot. Minden bizonnyal a legutolsónak Európában (legalábbis a jelentősebb államok körében).

Hosszan írhatnánk arról, hogy ugyanekkor – nemcsak Churchill körében, de szerte a közéletben – valóságos kém-mánia dúlt a szigetországban. Sorra jelentek meg egyfelől az olyan regények, amelyekben a Nagy-Britanniát elözönlő német kémek ezreiről volt szó, másfelől viszont maguk a pesszimista politikusok is legkésőbb 1910-re jósolták, hogy a brit flotta elveszti egyeduralmát a világtengereken és a német császár („The Kaiser”!) csapatai partra szállnak a szigeten, és mindenkit rabságba hajtanak. Mivel oly sokat emlegették a német kémeket, kellett valami ellensúly. Egyrészt a valóságban is, másrészt pedig a közéletet megnyugtatandó. Nem volt már elég, ha kormánypárti politikusok roppant halvány célzásokat eresztettek meg arról, hogy a brit kémek ott vannak Berlinben és mindenütt másutt, ahol szükség van rájuk.

A kém-fóbia végül is szerencsésen siettette az eseményeket. 1909 tavaszán a Birodalmi Védelmi Bizottság utasította a hadügyminisztérium megfelelő embereit, dolgozzanak ki hatékony védelmet az itt tartózkodó és tevékenykedő idegen kémek ellen. A megoldás kézenfekvőnek látszott. Elhárítóegységeket és saját kémeket kell létrehozni, „kitermelni” a brit társadalmon belül. Az egyik személy, aki kétségtelenül sokat tett a brit titkosszolgálatért, Richard Burdon Haldene volt. A férfi sok ázsiai és afrikai hadszíntéren szolgált, mígnem a hadügyminisztériumban kötött ki. Már évek óta szeretett volna kémszolgálatot csinálni, de addig nem engedték neki, pedig terveivel félévente ostromolta feletteseit. Most végre zöld lámpát mutattak neki, és ő lázas tevékenységbe lendült.

Hamar megtalálta azokat az embereket, akik ebben segítségére lehettek. John Spencer Ewart is hozzá hasonló veterán és hadügyminisztériumi főnök volt. 1909 nyarán, amikor Churchill és a kormány büdzsé-harcot vívott a Lordok Házával és az egész közélet erre figyelt – a háttérben csöndesen megindult a szervezés. Döntés született, hogy lesz egy Titkosszolgálati Iroda a hadügyben, amelynek létezését nem hozták nyilvánosságra. Gladstone belügyminiszter egy államtitkár elleni halálos merénylet miatt – az államtitkár India-ügyekkel foglalkozott, a merénylő pedig egy pendzsábi diák volt, tehát szintén indiai – szép csöndesen engedélyt adott arra, hogy a brit postákon a kormány emberei belenézzenek minden Indiából érkezett vagy oda küldött táviratba… Ha ez kiderül, hatalmas botrányt kavart volna a brit társadalomban, amely nagyon is érzékeny a magántitokra és azok intézményesített védelmére.

De ez az este már előrevetítette a következőket. A kormány önvédelemre hivatkozva, a polgárok elől titokban elkezdett „védekezni”. A védekezés egyik formája a titkosszolgálat volt.

A hadügyben nemcsak egy igazi kémszervezetről álmodtak, de alapos szemléletváltozásról is. Aminek fő harcosa ismét Churchill volt, aki 1909 előtt éveken át a parlamentben is küzdött ezért. Olyan reformokra van szükség – hirdette – amelynek eredményeképpen egy teljesen új brit hadsereg alakulhat ki. Amelyben nagy szerepe lesz a katonai kémkedésnek és kémelhárításnak, ugyanakkor amit a kémek megtudnak, azt a hadvezetés vegye komolyan és használja fel. Churchill ezer példát tudott mondani nyilvánosan és meghitt körben is arra, hogy ami információ a búr háború alatt érkezett, azt a vezérkar ignorálta, nem vette figyelembe, nem használta fel, és emiatt jelentős veszteségek érték a sereget.

Így jutottak el oda, hogy 1909-ben volt ugyan felderítő alakulata a brit seregnek, amely mindössze… húsz emberből állott! Gondoljunk csak bele, ekkor brit katonák állomásoztak gyakorlatilag mind az öt földrészen, és összesen ennyien foglalkoztak köztük – no, nem is kémkedéssel, csak a helyi lakosságtól származó információk begyűjtésével… Hát, tényleg nevetséges volt a dolog.

Churchill, Haldene és a többiek harca persze elsősorban pénzügyi küzdelem volt. Ahhoz, hogy legyenek kémek, és azoknak tekintélyük legyen a seregben és a kormányban, vagyis az általuk szállított információkat fel is használják és komolyan vegyék – pénz kellett. Mert ha nincs pénz, amiből a szervezetet működtethetik, akkor semmi sem lesz a szép álmokból. Churchill tajtékzott, könyörgött, követelt, ide ment és ott szólt, rávette X-et vagy Y-t, de nem sokra ment még akkor. Pedig bár fiatal ember volt, mégsem akárki – harminchárom évesen miniszter, otthonosan forgott minden körben, maga is kémkedett a búr háborúban, tudott franciául és színésznek sem volt utolsó, esett már ellenség fogságába és volt szökevény embertelen körülmények között – nos, szóval tudta, mi a baj. A csaták sorsa az apróságokon múlik, hangoztatta gyakorta.

Végül is az említett évben létrejött a titkosszolgálat. Szó sem volt polgári szervezetről, az egész a hadügy égisze alatt működött, és először két részre oszlott, a haderőnemek szerint. Volt tehát szárazföldi és tengeri titkosszolgálat. De egy év sem telt el, máris két másik osztásra kertült sor: „belső” és „külső”, belföldi és külföldi szolgálat lettek. Ami kétségtelenül logikusabb volt. Kívül kémkedni, belül ellen-kémkedni, vagyis elhárítani kellett.

Már akkor megkapták a máig létező nevüket is. Az MI 5 (ejtsd: em-áj-fájv) volt az otthoni, a belső elhárítás, a neve pedig Secret Service (titkosszolgálat) lett – a név mellesleg nem sok fantáziáról árulkodott, de ilyesmit a britektől az ember nem is várna el.

A külföldi tevékenységre szakosodott MI 6 pedig a Secret Intelligence Service, vagyis Titkos Felderítő Szolgálat nevet kapta. A szárazföldi katonai felderítést attól kezdve harminc éven (!) keresztül Churchill katonaiskolai barátja, a harminchat éves Vernon Kell (kezdetben százados) vezette. A tengeri alakulatoknál ugyanezt a posztot az ötvenéves parancsnok (kommandor) Mansfield Smith-Cumming kapta, akit mindenki csak Cummingnak, sőt bennfentesen egyszerűen „C”-nek hívtak. Ő is részt vett már néhány felderítő akcióban.

Churchill még abban az évben megnézett Németországban egy nagy hadgyakorlatot is – mint Vilmos császár diplomata vendége – és azzal a meggyőződéssel tért haza Londonba, hogy a háború a németekkel elkerülhetetlen, ez a fegyelmezett és jól felkészített hadsereg előbb-utóbb megindul és talán nem csak a szomszédai ellen masírozik majd. Angliának erre fel kell készülnie. Attól kezdve a fiatal radikális politikus alig foglalkozott belső ügyekkel, inkább fél szemét folyton a külföldi eseményeken és folyamatokon tartotta.

Végül is pénz került a nemes és egyben titkos célra, persze nem annyi, amennyire szükségük lett volna. De Churchill egy kormányülésen különféle aggasztó jelentéseket tett kollégái elé, például arról is, hogy becsült adatok szerint mennyit költ a német kormány a titkosszolgálatokra, miközben itthon az angol hatóságoknak még arról sincs fogalmuk, egyáltalán hány külföldi él az ország területén. És kik azok, honnan jöttek, mivel foglalkoznak.

Még mindig 1909-et írtak – a titkosszolgálat márt létezett! – amikor Churchill igazából még mindig azért harcolt, hogy az valóban működőképes is legyen. El kellett fogadtatnia kémkedéstől úriember módra undorodó magas állású urakkal, lordokkal és másokkal, hogy erre nemcsak szükség van, de a titkosszolgálat a nemzetbiztonság egyik alappillére kell hogy legyen! No, ezt már nehezen nyelték le az urak. Végül is úgy kellett lenyomni a torkukon, szelíd vagy nem éppen szelíd erőszakkal.

Minderre persze csak azokban az években volt szükség. 1914, az első világháború kitörése után már egyetlen felelős politikust sem kellett győzködni erről a kérdésről. De 1914 akkor még messze volt.

Ahogyan a mesében, úgy itt is volt tehát titkosszolgálat, meg nem is volt. Néhány ember kevés pénzzel semmire sem mehetett. Nem várt segítség a belügytől érkezett. Ott már évtizede kemény harcot vívtak a Sinn Fein nevű (ma, a huszonegyedik század elején is létező) írországi terrorista (?) szervezettel, amely természetesen azért küzdött, hogy az angoloktól oly régen megszállt Írországot elszakítsák Nagy-Britanniától.

Még eltartott egy ideig, míg sikerült megszüntetni a brit politikusokban és átlagemberekben azt az akkor már nagyon elterjedt nézetet, hogy kémkedni nagyon csúnya, piszkos dolog, és aki ezt éveken át csinálja, az maga is mocskos lesz általa. Mire Churchill 1911 végén a belügytől – különféle kormányválságok és új választások során – a haditengerészethez (admiralitás) került, már voltak sikerei. Mind több döntéshozóban sikerült, elvetnie a magot, hogy német kémek ezrei vannak Angliában, és ezek ellen csak egy hatékony katonai titkosszolgálatot lehet és kell bevetni.

Az első kémellenes sikert az Aliens Restrictions Bill, vagyis a külföldieket korlátozó rendelet jelentette. Törvényt hoztak hát arról, hogy a Nagy-Britanniában élő idegeneknek nem jár annyi szabadságjog, mint a briteknek. Különösen az Angliával szembenálló államok polgárai (élükön természetesen a németekkel) nem lakhatnak bárhol, ahol szeretnének – különösen nem a stratégiai fontosságú tengerpartokon, a hadikikötők, bázisok, dokkok stb. környékén. Az idegenek mozgását korlátozták, rendszeresen jelentkezniük kellett a rendőrségen, megtiltották nekik, hogy fegyvereket vagy robbanóanyagokat tartsanak, mi több, még motorkerékpárral vagy autóval sem rendelkezhettek! Nem birtokolhattak távközlési eszközöket, például távíróberendezéseket, de… postagalambokat sem. Akiket pedig a közelebbről meg nem határozott „hatóságok” veszélyesnek ítéltek, azokat deportálhatták (eltávolították az országból) vagy kényszerlakhelyet jelölhettek ki neki bárhol a brit szigeteken. Ráadásul attól kezdve az országba érkező vagy azt elhagyó külföldiek is csak az erre kijelölt kikötőben léphették át a határt. Ám érdekes módon – amiről ma kevesen tudnak – ezt a törvényt nem hirdették ki azonnal. Némely passzusát némely idegenekkel szemben betartották, de csak 1914-ben a háború kitörésének és Anglia hadüzenetének másnapján léptették életbe. Jellemző az előkészítettségére és szükséges voltára, hogy délelőtt terjesztették be a parlamentbe, délután átment mindkét házán, és este a király már alá is írta, ami a brit politikai és jogi államrendben szükséges, de gépiesen realizált követelmény volt.

1914-re persze a kevés pénz ellenére is – amit azért sikerült évről évre növelni – már több száz német és osztrák kémet vagy kémgyanús személyt azonosítottak. A hadüzenetet követő napokban aztán éppen az MI 5 névsorai alapján szépen sorban le is tartóztatták mindegyiket. Számos idegent és helyi polgárt vettek még gyanúba. Hogy milyen méretű volt ez az akció, álljon itt néhány adat: a brit hatóságok három hónap alatt több mint százezer (!) polgárt hallgattak ki és 6 ezer házkutatást tartottak! Mindebben már nagy szerepe volt a titkosszolgálatnak.

De már a háború előtti években, különösen 1911 után megerősödött az illetékesekben az az álláspont, hogy figyelni kell az országban élő külföldieket. Már-már a mindennapok gyakorlatához tartozott a posta figyelése, a levelek felbontása, a gyanús személyek mozgásának követése. Mindeközben az érdekelt parlamenti képviselők nem szűntek meg nyugtatgatni a közvéleményt, hogy ők bizony nem szándékoznak korlátozni az állampolgárok jogait…

Mindeközben már Churchill vezényletével felfektették az országban élő idegenek névsorát, ami nem volt könnyű munka egy olyan országban, ahol akkor (és mindmáig) nem létezik kötelező lakcímbejelentés, az állampolgároknak nem volt (és jó, ha tudjuk, hogy ma sincs) személyi igazolványuk… Nem volt hát kis munka, és sok ügynököt kellett elküldeni minden városba, faluba az MI 5-nek.

Megtehette volna a kormány, hogy rendeletben kötelezi az idegeneket a jelentkezésre, a lakóházak és szállodák tulajdonosait az idegenek bejelentésére. De egyrészt az idegenek hamis adatokat diktáltak volna be, másfelől fény derül arra, hogy egy ilyen országos ellenőrzés már működik is… Így hát Churchill nyomására inkább a fent említett, titkos összeírást és ellenőrzést választották. Ami mellesleg számos alkotmányos pontot és jogot sértett, de akkor már annyira megnőtt a háborús hisztéria, hogy ezzel a kormányoldalon senki sem törődött. Főleg azért sem, mert a titkosszolgálat vezetői jobbára az illetékesek előtt is eltitkolták az akciót. Felmentve érezték magukat a törvényesség betartása alól, mondván: magasabb érdek, a nemzet biztonsága vezérli őket.

A rendőrségre bízták az adatok begyűjtését, a titkosügynökök csak a legfontosabb – értsd: a leggyanúsabb – külföldiekkel foglalkoztak maguk. Ebből a sok ezer kérdőívből született aztán az MI 5 máig csodált részletes személyi archívuma. Amit sok szerző a „brit felderítés legfontosabb és legkétértelműbb fegyverének” is nevezett, nyilván nem ok nélkül.

Azt ma már senki sem emlegeti, hogy az alapok – vagyis az 1914 előtt készített, több ezer nevet (személyt) tartalmazó listán az egyes kartotékokra rengeteg alaptalan pletykát és rágalmat is rávezettek, mint „fontos adatokat” az illető személyről.

1912-ben a titkosszolgálat tizenhárom várost vett fel listájára, ahol a hadseregnek támaszpontjai, központjai voltak, és ahol „nem kellene idegen kémeknek csatangolniuk”, mint valaki a berkekben megjegyezte. Londont viszont, amely tele volt neuralgikus pontokkal, minisztériumokkal és fontos hivatalokkal – természetesen nem vehették fel a listára, pedig a kémek behatolásának, szaglászásának veszélye itt volt a legnagyobb. Churchill mellesleg nem várt felsőbb engedélyre, amikor a belügy nevében utasítást adott a kémeknek – vagy úgymond „kérésükre engedélyezte” – hogy már nem csak magánszemélyek külföldről érkezett leveleit bontsák fel, olvassák el, majd a levelet ragasszák vissza és küldjék tovább, hanem egyes szervezetek és intézmények postája is erre a sorsra jutott. Ha az ilyesmire roppant érzékeny közvélemény vagy a parlament megtudta volna, hatalmas vihar tör ki. De nem tudta meg.

1913 júliusára a gyanús külföldiek listája már 29 ezer nevet tartalmazott. Ahogyan az ilyenkor lenni szokott, a névsor aztán nem csak külföldiekkel, hanem hazai „felforgatókkal” és „gyanús személyekkel” is bővült. Végül odáig fejlődtek a dolgok, hogy a belügy titokban parancsot adott: ellenőrizzék az összes angliai nőszervezet postáját! A női egyenjogúságért politikai eszközökkel (is) küzdő szüffrazsettek nem is sejtették, hogy minden érkező és elküldött levelüket ügynökök, rendőrtisztek olvassák. Persze a náluk is fontosabb szervezetek, köztük például a Független Munkáspárt postája is ugyanerre a sorsra jutott. A kör tehát szélesedni kezdett – a titkosszolgálat már működésének első éveiben célba vette a politikai ellenfeleket is, nemcsak a külföldi kémeket. Ez mindig, minden demokráciában így történik, sajnos. A titkosszolgálatokat, ha egyszer létrehozták, már nem lehet megszüntetni (legalábbis így hisszük). Akár a hétfejű sárkánynak, ennek is minduntalan új fejei nőnek, új tevékenykedési területet talál magának (vagy csak azzal „eteti” megbízóit, a mindenkori kormány politikusait) és hogy önmagát ezen intézmények szemében elfogadhatóvá, szükségessé, sőt nélkülözhetetlenné tegye – hát rengeteg ellenséget kreál. A titkosügynökségek vezetőinek előadásában ezek mind egyetlen célt forgatnak a fejükben: hogy az ország, a nemzet ellen fenekedjenek. Voltaképpen ez nagyon primitív szemlélet, de még sehol sem akadt olyan bátor politikus, aki felemelte volna szavát a titkosszolgálatok létezése ellen. Márpedig e szervezetek az esetek nagy többségében vagy a) szükségtelenek, mert a kisebb országokat semmi olyan veszély nem fenyegeti, amit a rendőrség ki ne védhetne, b) vagy egyenesen veszélyesek a kenyéradó gazdák számára, gondoljunk csak a hihetetlen botrányokra és illegális ügyekre, amiket folyamatosan mindenhol okoznak, tesznek.

Churchill, a demokrácia későbbi bajnoka 1911 körül és később bizony még arra is gondolt, hogy valamilyen módon rövid pórázra fogják a sajtó egy részét, azt a velük szemben ellenségeset, a másik, megértőbb lapokat pedig valami módon jutalmazzák. Például úgy, hogy néhány dolgot kiszivárogtatnak e lapokban, ami így végül is eljut az állampolgárokhoz, dolgozni kezd az agyukban, de ha bármi is történik, „nem mi mondtuk”. Vagyis a kormánynak az egészhez semmi köze. Ez meglehetősen kétszínű dolog volt, de tökéletesen belefért abba a politikába, amit akkor és azóta is művelnek.

Persze – nem csak Londonban…

Így született végül egy csöndes, nem publikus megegyezés a hadügyminisztérium és a sajtószervek között. A hadügy fenntartotta magának a jogot, hogy „D-notice”-t tehessen bizonyos ügyekre, vagyis egyes eseményeket embargó alá vegyen, a sajtó pedig saját akaratából (?) ezeket addig titokban tartja, míg ellenkező utasítás, engedély nem érkezik a megfelelő helyről. Ez az öncenzúra mellesleg brit földön a mai napig sikeresen működik!

Elmondható tehát, hogy az első világháború kitöréséig, sőt már hamarabb is felállt az egyre erősebb brit titkosszolgálat, az MI 5 és az MI 6.