Michael Mansfield

Idegen Árny

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2016

EPUB ISBN 978-963-387-106-5

MOBI ISBN 978-963-387-107-2

© Michael Mansfield, 2016

Tartalom

ELŐSZÓ

I. INSPIRÁCIÓ

II. „…MINT A FÉNYEK TÁNCA…”

III. SZEMTŐL SZEMBEN…

IV. AZ „OFFENZÍVA”

V. HADIÖSVÉNYEN

VI. A KÜLDETÉS

EPILÓGUS

ELŐSZÓ

Négy évvel korábban…

Hétfő…

112-es út, Port Angeles közelében.

Olympia-félsziget, Washington állam, USA.

Szidta az utat, mint a bokrot. Nem válogatott a kifejezésekben, noha Jeff Danshert nem ismerték trágár embernek. Ám egy eredménytelenül végződött munka, ami nem hozza be a reményeket és a ráfordításokat — ahogyan ez a mostani sem —, ki tudta hozni belőle a rejtett indulatokat. Még akkor is, ha az Egyesült Államok talán legvadregényesebb táján futott a terepjárója. A Cascade hegység hósipkás vonulatai néztek rá keletről, míg jobbra az Olympia Nemzeti Park sűrű fenyvesei sötétlettek, amelyek visszatükröződtek a Juan de Fuca-szoros fagyos vizében. Mindeme földi gyönyörűség ellenére most csak a kudarcot látta maga előtt.

Életéből egy teljes hónapot vesztegetett el itt, a washingtoni Olympia-félszigeten, ahol bizonyos helyi informátorok valami különös és sohasem regisztrált állatnyomokról suttogtak. Jól kiépített hírforrásainak köszönhetően Dansher az elsők között ért a helyszínre, de semmire sem jutott. Mire fotómasináit előkészítve megkezdte a kutatást, mintha a föld nyelte volna el azokat a bizonyítékokat, amik elrángatták őt egy kevésbé szenzációs, de jól szervezett és eredménnyel kecsegtető afrikai fotótúráról. Nem is beszélve arról, hogy némi profitnak is hátat fordított e hazai titok kiderítése reményében. Végül — ahogy lenni szokott, amikor a baj csőstül jön — e kudarc ráadásul jó adag pénzt is kihúzott a zsebéből. És ha valamiért, hát ezért igazán dühös tudott lenni…

A változatosság kedvéért azt a furgont kezdte becsmérelni, ami előtte rótta a 112-es út síkos aszfaltját. A kopott Chevy Pickup nyitott platóján valami fatörzsszerű alkalmatosság billegett bizonytalanul. Dansher nagyon remélte, a gerenda nem szabadul el és nem kerül a kerekei elé. Ösztönei mindenesetre azt súgták, ne közelítse meg, és ne kezdjen bele előzésbe sem, amíg át nem érnek a Port Angeles előtt ívelő völgyhídon. Maga sem tudta, miért, de hallgatott a megérzésére, visszavett a sebességből. Ekkor még eszébe sem jutott, mekkora szerencse éri…

Míg megközelítette a kisváros előtti hidat, a hazautazáson törte a fejét és azon, miként csökkenthetné az anyagi veszteségeit. Gondolatban már összecsomagolt, és a leggyorsabban visszatért a kenyai táborba, ahol talán némi többletmunkával behozhatja az elvesztegetett hónap kiesését. És talán…

Az előtte haladó kisteherautó hirtelen meglódult, majd jobbra vágódott. Egy szembe jövő szedán csúszott át a záróvonalon, bizonyára ez zavarhatta meg a pickup bizonytalan kezű sofőrjét. A testes személyautó visszatért ugyan a maga sávjába és elhúzott mellettük, ám a kisteherautó vezetője véglegesen elvesztette uralmát a járműve felett. Nekicsattant a szalagkorlátnak, vesztére éppen egy gyenge szakaszon, és átszakította azt.

Dansher tüdejéből kifogyott a levegő. A rémület megfagyasztotta egész testét. Csak a reflexeinek köszönhette, hogy azonnal sikerült fékeznie a baleset helyszíne előtt néhány lépésnyire. Dermedten bámulta a szeme előtt lejátszódó tragédiát: a furgon átbucskázott a szétszakadt szalagkorláton és a híd peremén, aztán végzetes lassúsággal az alant hömpölygő patak vízébe zuhant.

A fotós már nem hallotta a végső robajt; saját, ösztönös mozdulatai elnyomták azt. Kiugrott a vezetőfülkéből, és a híd széléhez szaladt. Csak egyetlen pillanatig tépelődött azon, hogy mi a helyes, és hogy talán ez az ő életére is veszélyt hozhat. A következő pillanatban levetette magát a mélybe.

Nem érezte a hideg vizet, ahogy jó ötyardnyit zuhanva a patakba csobbant. Minden erejével a kocsi felé evickélt az erős sodrásban. Biztosra vette, hogy lesz elég ideje kihúzni a sofőrt, mielőtt a vezetőfülke a fenékre merül. Amikor végre elérte, összeszorított fogakkal megragadta a horpadt karosszériát, és bemászott a kitört szélvédőn.

A pickup jobb oldalára dőlve hevert a mederben és a zubogó víz átcsapott rajta. Kegyetlen feladatnak bizonyult a sodrás ellenében behatolni a fülkébe, ám Dansher nem tudott volna elviselni egy újabb kudarcot. A tüdejébe szorult levegő kegyetlenül lüktetett belül, de nem akart kibukkanni a felszínre újabb adagért addig, amíg meg nem pillantja a sofőrt.

Sikerült ráakadnia. Az ájult férfit már csaknem kimosta a sodrás a foghíjas szélvédőn. Dansher majdnem elájult az erőlködéstől, de valahogy visszatornászta magát a felszínre, többször is mély levegőt vett, majd kifújta. Ahogy közben felnézett a zúgó habokból, a híd roncsolt peremén néhány kiabáló szemtanúra lett figyelmes. Feltehetően jó tanácsokkal próbálták ellátni, de a fotós semmit sem hallott a hangjukból. Sokkos állapota nem engedte, hogy bármit is felfogjon, vagy megértsen azon kívül, amit az ösztönei súgtak.

Belekapaszkodott a sodródó kocsiszekrénybe, hogy újra a mélybe húzza magát. Az ár beborította, csapkodta, lökdöste, ám Dansher dühödten küzdött vele, hogy újra elérje a vezetőfülke víz alá merült jobb oldalát. A sofőr testét már kiszippantotta volna a sodrás, csak a jobb bokája tartotta vissza; beszorult az elgörbült kormánykerék alá. A fotós megragadta a lábat; minden erejét, minden indulatát arra összpontosította, hogy kirántsa a csapdából. Szerencsére, elsőre sikert aratott: a sofőr tehetetlen teste kilódult a szélvédőn.

Dansher utánakapott, majd ereje végső maradékával szorosan magához ölelte, jobb kezével pedig megpróbálta felhúzni kettejüket a felszínre. Ez tűnt a legnehezebbnek. Reszkettek az izmai a megerőltetéstől, a küzdelemtől és a hideg víztől, de valahogy — valami csoda hatására talán —, araszról araszra egyre feljebb került.

Végül kibukkant a habokból, és igyekezett a sofőrt kiemelni a felszínre. Érezte, hogy energiájának utolsó tartalékait használja fel erre, és talán nem is marad benne annyi kitartás, hogy kievickéljen a partra. De szerencséjére, a hídon ácsorgók megoldották ezt a kérdést. Tétlen bámészkodás helyett egy meghurkolt végű, vaskos kötelet eresztettek le a hídról, és hangos kiáltozással bíztatták a fotóst, hogy kapja el. Dansher számára így is komoly feladatnak bizonyult, hogy átbujtassa karját a hurkon, de amikor végre sikerült, megkönnyebbülten érezte, hogy az egyesített erő ellenállhatatlanul a partra vonja, őt és a terhét. Amikor lábai sziklás talajt éreztek maguk alatt, csak akkor szakadt fel benne a megkönnyebbülés. Mindketten megmenekültek.

***

Kedd, Port Angeles-i kórház.

— Azt hiszem, a „köszönöm” itt nem elég.

Dansher alig értette a szavakat, de nem csupán azért, mert a tegnap délutáni heroikus küzdelemtől a patakban valami megpattanhatott a hallójáratában. Inkább azért, mert a férfi, aki itt feküdt előtte a Port Angeles-i Ambulancia egyik ropogós-fehér kórházi ágyán, és aki az ő merészségének köszönhette életét, különös módon ejtette a szavakat.

Koros őslakos férfi volt. Nem merte volna idősnek nevezni, hiszen egy korábbi, amerikai indiánokat megörökítő fotóalbuma készítése során jól megtanulta a leckét. Többek között azt is, hogy ezek az ősi fickók, akik a föld szeretetéből, meg a maguk hitéből nyerik az energiáikat, sokkal tovább képesek megmaradni férfierejük teljében, mint a civilizáltnak mondott fehér lakosság. Dansher számára mindig is a titkok tárházát jelentette az őslakosság mentalitása, hite és felfogása olyannyira, hogy mára mély tiszteletet ébresztett benne ez a fajta életforma. Így aztán őszinte örömöt jelentett a számára, hogy az, akit tegnap délután a biztos halálból mentett meg, nem egy részeg ámokfutó, hanem egy éltes indián totemfaragó művész.

— Nekem elég — válaszolt neki. — Hagyjuk a frázisokat. Hogyan szólíthatom?

— Ahogy mindenki más. Nevem Hechuka. Elég ennyi. Fafaragó vagyok, mint már tudja. Ön bizonyára jó megfigyelő, Mr. Dansher. Úgy mondják, hogy maga fényképeket készít a National Geographic-nak. Biztos vagyok benne, hogy azonnal kitalálta, mivel foglalatoskodom. Ha másból nem, hát a gerendából, amit szállítottam.

— Hát, igen. Volt egyfajta elképzelésem. Bár nem értem, miért van szükség arra, hogy ekkora távolságból hozza a totemnek való fát.

— Ez hosszú mese, Mr. Drascher. De biztosan megérti, ha azt mondom, különleges mű különleges alapanyagot igényel.

— Valami különlegesre készül tehát, Hechuka?

— Így van. A fát még tegnap kimentették a patakból, és elszállították a farmomra. És azt hiszem, a hálám kötelez arra, hogy megmutassam önnek az első mozzanatokat rajta. Hiszen maga tette lehetővé.

— Boldog vagyok, hogy ez így történt. Le is fotózhatom munka közben?

— Tartozom vele, hogy igent mondjak. Szóval… Akár engedik, akár nem, hazamegyek ebből a kórteremből holnap reggel. Engedje meg, hogy vendégül lássam. Tisztelje meg a tanyámat és a kunyhómat az utána következő napon. Várom reggel.

Dansher vegyes érzésekkel bámult a kedélyes vonású, széles pofacsontú, mongoloid arcra. Az idősebb férfinak csak a szemei mosolyogtak, de azok olyan végtelen vidámságot sugároztak felé, hogy a fotós maga is képes volt minden veszteségén felülkerekedni. Ugyanakkor mulattatta is az a kikezdhetetlenség és bizakodás, amiről egy olyan férfi tesz tanúbizonyságot, aki alig több mint fél napja egy patak vizében landolt, és nagyon könnyen megtörténhetett volna, hogy nem kerül elő onnét élve.

— Köszönöm — bólogatott vigyorogva Dansher. — Biztos lehet benne, hogy ott leszek.

***

Szerda…

Hechuka farmja

Megbeszélték ugyan a kórházban, hogy mikor és hová érkezzen, ám Dansher nem kívánt tolakodónak tűnni. A reggeli időpontot alaposan átértelmezve késő délelőtt gördült be a Port Angeles melletti kis öböl partjára, ahol Hechuka tanyája megbújt.

Ingerült eb csaholása köszöntötte, majd felcsattant egy korholó hang a ház mögül, mire tessék-lássék módon lecsillapodott a kutyaugatás. Dansher kiszállt a terepjáróból, és vendéglátójára várva beleszimatolt a levegőbe. Fenyvesek nehéz gyantaszaga érződött, s a közeli tengervíz illata keveredett a grillezett húséval. A férfi ettől nagyot nyelt.

A hosszú, rönkökből emelt faház mögül egy pipázó férfialak bukkant elő. Szívélyesen kitárta karját üdvözlésképpen. Hechuka volt az. Hátrafogott, hosszú, őszes haja lobogott az enyhe szélben. Bordó kockás flanelinget viselt, ami elsápasztotta ugyan, de a fotós azonnal látta, hogy arca és mozgása végtelen erőről, egészségről és örömről tesz tanúbizonyságot. Senki sem gondolta volna, aki most látta, hogy két napja autóbaleset szenvedett.

— Nem volt kétségem afelől, hogy nem reggel érkezik, Jeff. Mindig ezek a civilizált társasági formák!

— Hát, ami azt illeti, jobb illendőnek lenni, mint pofátlannak. Apám arra tanított: „Kevesebb légy inkább, hogy szeressenek!”

— Bölcs ember az apja. De ebből is kitűnik, hogy sem ő, sem maga nem igazán ismeri a vörös embereket. Nálunk kevesebb a szó. Amit kérünk, ígérünk, vagy mondunk, az annyi, amennyi — nem több és nem kevesebb. Amit megbeszélünk és megteszünk, nálunk soha nem tűnik tolakodásnak. De természetesen, minden úgy van rendjén, ahogyan a jó érzésünk diktálja. Kerüljön beljebb.

Hechuka betessékelte vendégét a nagyházba, és bemutatta feleségének, aki szégyenlősen bukkant elő a konyhából. Csak úgy áradt körülötte a sülő vadhús finom illata, mint valami ellenállhatatlan parfümé. Egyetlen szót sem szólt, nem is fogott kezet a férfival, csak kedvesen, mosolyogva biccentett a fejével, aztán máris visszatért a konyhai mesterműhöz. Egyetlen hipermodern eszköz jelezte csak a tűzhely mellett az idők változását: egy modern, színes, valószínűleg kínai gyártmányú rádióból valami sláger szólt, Engelbert Humperdinck kissé orrhangú előadásában.

Hechuka hagyta, hogy vendége bámészkodjon a rönkház belsejében. A medvebőrök, a csiszolt kövekből rakott kandalló, a kitömött állatok és legfőképpen a faragványok, amik az egész helyiséget uralták, akár egy kiállítás, láthatóan nagy hatást tettek a fiatalemberre. Elidőzött a cápaállkapocsnál, meg a kardhalpreparátumoknál, az ősi maszkoknál és a faragott fapajzsok gyűjteményénél. Hechuka nem sürgette, inkább rágyújtott egy újabb adag pipadohányra, és rövid anekdotát fűzött egy-egy tárgyhoz. Csak miután körbejárták az egész házat, akkor bökte ki:

— Jöjjön, nézze meg a legújabb művemet. Már belekezdtem. Nem bírtam kivárni magát.

Az udvaron, egy hatalmas, lakóház nagyságú épület mellett — Dansher csak később tudta meg, hogy ez egy fészer csupán — elkészült oszlopok meredeztek az ég felé. Egy széttárt karú, félelmetes medve faragványa vonta leginkább magára a figyelmet, aminek látványából mindenki azonnal képet kaphatott Hechuka kivételes művészi tehetségéről. Mögötte kiterjesztett szárnyú sast formázó, finom domborművekkel teli oszlopok sorakoztak, különböző színekben. Ahogy a művész kielemezte a faragásokat, Dansher rájött, hogy valójában a képek összefüggnek, és egy-egy oszlop egy-egy önálló történetet mesél el.

Az indián intésére végül odalépett egy durva fenyőforgáccsal felhintett terület közepére, ahol lehántolt és friss faragásokkal ellátott gerenda trónolt. Bizsergetően finom gyantaszag borította be a környéket, a fotós mélyen leszívta ezt a finom illatot. Hechuka további ösztönzésére még közelebb lépett, hogy szemügyre vehesse a totemoszlop friss rovátkáit. Korábbi munkái folytán nagyjából ismerte már a fő motívumokat, ezért most megakadt a tekintete az újszerű és idegen formán.

A Csendes-óceán partját benépesítő, totemfaragó, halászó bennszülöttek — a tlingitek, haidák, kwakiutlok, bellacollák, nutkák — a környezetükből megismert lények közül választottak maguknak totemeket a múltban, de szerencsére, így van ez a jelenben is. A partvidéki faragó népeket kevésbé sújtotta a civilizáció azon átka, ami szinte teljesen kiirtotta a prérilakó, harcos őslakosságot, mint például a dakotákat. A nyugati parti bennszülöttek száma szinte ugyanannyi, mint száz évvel ezelőtt, kultúrájuk pedig újjáéledt.

Dansher így ismerhette meg művészetüket is: mesteri sas-, medve-, szarvas-, farkas-, sőt, bálna-motívumaikat, amelyek messze földön híressé tették az ősi famegmunkálókat. Éppen ezért vonta fel a szemöldökét most: ugyanis az, amit maga előtt látott, egyáltalán nem emlékeztetett egyetlen totemfaragó vonalvezetésére vagy ismert motívumra sem.

Amennyire ki tudta venni a félkész művet, egy végtelenül nyúlánk lényt látott maga előtt. Az idegen totem hatalmas faragott szemei meredten bámultak rá, szögletes és jelentéktelen fejéből. Álla alól egy jaguárra emlékeztető, karcsú test nőtt ki, bár végtagjai jóval hosszabbnak tűntek, mint bármely macskaszerű állatnak. A fotós még egy nagy különbséget vett észre: a lény láthatóan két lábon ágaskodott, akár egy medve. Némi töprengés után Drascher úgy vélte, Hechuka e totem elkészítésekor helyt adott az abszolút művészi szabadságnak.

— Figyelemreméltó. Ez egy szimbolikus lény, ha nem tévedek, ugye?

Hechuka pöfékelve bámult rá. Nem felelt, csak szemei nevettek a maguk titokzatos módján. Végül dallamos nyelven csak annyit mondott: — Kwenutl Eche Umiti… Ez a neve a népem nyelvén. Angolul annyit tesz: Idegen Árny Settenkedik. Ő a fenyvesek szelleme.

— Nagyon költői. Lefényképezhetem?

— Bármit, amit csak akar, Jeff. Érezze otthon magát. Aztán asztalhoz ülünk. Az illatból ítélve elkészült az ebéd.

Mint alapos művész, Dansher mindent megörökített a tanyán, amit csak tudott. Digitális gépével — próbaképpen — különböző irányból lekapta a témát, majd fénymérőjét figyelgetve határozta meg a legkedvezőbb pozíciót. Ezt követően professzionális Nikonjával tökéletes anyagot készített a totemoszlopokról, és a házban levő, megannyi értékes portékáról. Sőt, némi unszolás után a vendéglátó házaspárról is készíthetett néhány fekete-fehér fotót. Legvégül a félkész oszlopot és rajta a különös formát kapta lencsevégre. Amikor végzett, szívélyesen asztalhoz invitálták, hogy hozzálásson élete legfinomabb sültjéhez…

Így kezdődött az a különös történet, ami — ha jóval később teljesedett is ki — Jeff Dansher számára élete legnagyobb és legmegrázóbb kalandját kínálta.

I.

INSPIRÁCIÓ

1.

Napjainkban…

Nature-havilap szerkesztősége.

— Nézze, Jeff! Senki sem vitatja az ön tehetségét és odaadását! De most nem megy a dolog, Érti?

Dansher csak bámult az íróasztal mögött ülő kövér férfire, aki a laptop képernyőjén az ő legújabb fotóit futatta végig, és még csak meg sem próbálta elrejteni a csalódottságát.

— Mi a gond ezzel, Charlie? — morogta értetlenül. Kicsit balra döntötte a fejét, hogy jobban halljon, hátha csak a gyengébbik jobb füle a ludas abban, hogy rosszul értette a fickó szavait. — Hozom a formámat. Igényesek a fotóim, mint mindig. Nem értem, mi a gond!

— Oké, oké, Jeff! Az igényességgel nincsen gond. Csak azt értse meg, hogy ma már harmincan hoznak nekem igényes fotókat és némelyikük valóban nagy tehetség. Bocs, de az új nemzedék nem igazán marad le maga mögött. Értse meg, a maga fotói tökéletesek… szakmailag. De a fiatalok felzárkóztak maga mögé. És ha nem is körözték le még magát, mindenesetre nem kérnek annyit egy-egy sorozatért.

— Nagyszerű! — csattant fel Dansher és lerakta a titkárnőtől kapott gyömbért. Az a vaskos ér, ami mostanában egyre sűrűbben mutatkozott a bal halántékán, erőteljes lüktetésbe kezdett. — Megint a pénz!

A képes magazin művészeti igazgatója eltolta maga elől a laptopot, majd feléje fordult az asztal mögött.

— Oké, Jeff. Hát, beszéljünk őszintén. Nem csak a pénz… Mintha elvesztett volna valamit az utóbbi időben. Higgye el, én imádtam a képeit. Tökéletesek voltak. Mára azonban kifáradtak, Jeff. Vagy önmagát ismétli, vagy valami egészen közönyös módon alkot. Némelyik fotója egészen ijesztő. Az az igazság, bármennyire nehéz is kimondanom, maga már nem a régi… Az utolsó jó munkája az a négy évvel ezelőtti totemfaragó fickó, meg a gyűjteménye az Olympia-félszigetről. Nézze, a barátja vagyok, ezt tudnia kell... Szívesen megteszem, hogy a következő havi számban újra leközlöm azokat a képeket, de ennyi… Az újakból nem kérek.

Danshernek már a nyelvén volt, hogy alaposan megválaszoljon, de mint mindig, most is győzött a megfontoltságra intő belső hang. Ráadásul eléggé tisztán látta saját nehéz helyzetét, ami semmiféle nagyképűségre nem jogosította fel. Szokása szerint elmélyülten beletúrt nyírt fekete szakállába, aztán elszámolt húszig. Végül újra megragadta a gyömbéres poharat, és lassan elkortyolta az italt.

— Rendben — bólintott, miután befejezte az ivást. Nem nézett a művészeti igazgatóra, úgy motyogta: — Oké, Charlie. Ha nincs más lehetőség, közölje le újra a totemfaragó-sorozatot. Ami azt illeti, nem jönne rosszul egy kis pénz.

2.

Alhambra, Los Angeles

Dansher otthona

Már-már fohászkodott, hogy történjen valami…

Charlie Wincott beteljesítette ígéretét és lehozta a négy évvel ezelőtti Hechuka-sorozatot a májusi számban. Jól mutatott a fényes újságlapokon a színes totemoszlop-erdő, amit — Dansher jól emlékezett rá — mély áhítattal bámult meg az indián faragó tanyáján, és legalább ilyen tisztelettel örökített meg. Talán belejátszott ebbe a dráma utóhatása is, hogy a fotók készítése előtt két nappal saját kezűleg húzta ki a házigazdát a megáradt patakból.

Jól bevéste emlékezetébe azt a napot. Mindent olyan tisztán és élesen látott maga előtt, mintha ma történt volna: a fehér hajú totemkészítő békés pipázgatását, és huncut vigyorát, a sülő hús illatát, zamatát a szájában, és a beszélgetést egy álló délutánon keresztül mindenről, ami csak szóba kerülhetett. Mindenről, csak egyetlen témáról nem: hogy mit is ábrázol valójában Hechuka legújabb faragványa.

Az utolsó igazi, kalandos emlékei odakötötték a négy évvel ezelőtti Port Angelesbe, Hechuka tanyájára. Kenyába már nem tért vissza, bármilyen elánnal tervezte is, ugyanis néhány nappal a faragónál tett látogatás után kórházba került. Valami megpattanhatott a jobb fülében a vízi mentés során, maga sem tudta, mi a fene, de napokon keresztül szédelgett, mintha folyamatosan részegre itta volna magát. Ám minden hiába, még a komputer-tomográf sem lett okosabb a baját illetőleg, mikor kihúzták a félelmetes fémcsőből a fejét. Semmi kézzelfoghatót nem sikerült megállapítani, ami tüneteit indokolta volna.

Egy hónapon keresztül tartották megfigyelés alatt, és amikor kikerült az orvos markából, már nem érezte szükségét annak, hogy csatlakozzon az afrikai fotóexpedícióhoz. Azóta pedig valahogy megfeneklett; nem merészkedett ki többé sehová, nem vállalt be nagyobb felfedező utakat, hogy bármit is lencsevégre kapjon. Mintha azt a tettre kész energiát, ami őt jellemezte, véglegesen egy bőrtömlőbe zárták volna. Csak a vágy maradt a régi a kalandos fotótúrák iránt, ami ott izzott a lelke egy bezárt rekeszében.

A Hechuka-képsorozat lassan szimbólummá duzzadt benne, jelképévé a mozgalmas régmúltnak és az utolsó nagy kalandnak. Ahányszor végiglapozta, újra és újra átélte az Olympia-félsziget fenyveseiben töltött időt, a még oly haszontalannak tűnő, de bizsergető érzésű nyomkereséseket, gyaloglásokat os. És ha nem is kapott le semmit az alatt az egy hónap alatt, az utolsó napok bőven kárpótolták. Hiszen megmentette egy nutka totemfaragó életét, s ezt követően közeli betekintést nyerhetett annak művészetébe, életébe.

Ez a sorozat valóban tökéletesen sikerült, életszerűen, mesterien. És mindközül a legjobban talán az a néhány naturális fekete-fehér fotó mutatott, amin a házaspárt örökítette meg a maguk hétköznapi, emberi közegében. Dansher szinte nap, mint nap fellapozta a magazin tiszteletpéldányát, hogy gyönyörködjön egykori művében. És ami ennél is fontosabb: megtalálja azt, amit azóta elveszített.

Tudta jól, a tiszta lelkesedés, a kalandvágy hagyta el ez idő alatt. Talán túl sok gondot vett a nyakába. Talán sokkal nagyobb figyelmet szentelt az utóbbi időben az anyagiaknak, mint régen. Igen, biztosan ez lehet a kulcs. Évekkel ezelőtt egyszerűen felkerekedett és eltűnt a dzsungelek párájában, vagy a magas hegyek hómezőin, hogy végtelen türelemmel levadássza fényképezőgépeivel a kiszemelt állatritkaságokat, vagy a természet jelenségeit, amelyek felkínálták magukat neki. De az utóbbi időben talán el is kényelmesedett, „otthonülővé” vált, és csak néhány egynapos túrára dugta ki a fejét a szabadba. Az üzleti életbe is belekóstolt, ami nem kecsegtetett sikerekkel, de azt a megátalkodott szerepét mindenesetre eredményesen betöltötte, hogy elvonja figyelmét a művészetről.

Kell egy lehetőség.

Kell egy újabb kaland… Hogy ismét csak a természet és annak megörökítése legyen a legfontosabb küldetés. Mint régen, amikor még nem tépték százfelé az üzleti érdekek, és amikor figyelmét még csak egyetlen dolog foglalhatta le: a fotózás odakinn, a természetben.

Boldog hőskor…

Most, hogy keresni kezdte elvesztett kincsét, és félig meg is találta, újszerű öröm gyúlt benne. Újra kellene kezdeni. Az alapokról. Az izzasztó dzsungelekben való többhetes baktatástól, a sárdagasztástól. A sziklák között hasalástól, melyeknek végeredménye néha csak egy-egy mormota közelképe volt. Attól a végtelen boldogságtól, amit akkor érzett, amikor kéthavi sátorozás után, mosdatlanul és minden izmában reszketve, de a siker kipattanó örömével a lelkében hozta haza a páratlan képsorozatokat. Hogy aztán ezek közül némelyiket hamarosan a címlapokon lássa viszont. Igen… Ez lenne az ő személyes megváltása. Már-már fohászkodott, hogy így történjen. Hogy legyen valami, ami kirángatja a kiégettség és a tunyaság verméből.

Ezen az estén is pontosan azt tette, mint tegnap, vagy tegnapelőtt: dolgozószobája foteljében ülve újra és újra végiglapozta a májusi számot, közben elmerengett Hechuka titokzatosan vigyorgó arcán. A négy év alatt csak egyszer látogatta meg őt, de telefonon gyakorta hívták egymást. Valahol a lelke mélyén úgy érezte, talán az öreggel való újabb találkozás is segíthetne helyrehozni saját lelkét.

Halk csengetés térítette vissza a szobája valóságába. Nem sokkal ez után lentről lépések hallatszottak, amik felfelé tartottak a lépcsőn. Halk kaparászás jelezte, hogy valaki illendően bebocsátást kér. Dansher elvigyorodott.

— Gyere.

Sűrű, vörös hajzuhatag préselődött be a résnyire tárt nyíláson. Alóla mosolygó, világoskék szemek bukkantak elő. Az apró cseresznyeajkak halk szóra nyíltak, ahogy Laura kedvesen megjegyezte:

— Üzenetet kaptál, szívem.

— Micsoda füled van! Nyugi, én is hallottam. Csak elbambultam egy kicsit. Nem vagyok süket.

— Nem, persze, hogy nem — bólogatott olyan hevesen a nő, hogy ezzel szinte már a szavainak ellenkezőjét támasztotta alá. — Amúgy… minden rendben?

— Aha… — biccentett Dansher. Nem állt szándékában éreztetni, mennyire nincs ínyére az asszony túlzott figyelmessége és az anyáskodás, amit akkoriban alakított ki, amikor a férfi kórházba került. Élettársi minőségében Laura azóta nem egyszer a maga finom módján a szemére vetette, mennyire nagy ostobaságot követett el azzal, hogy meggondolatlanul beleugrott a port angelesi patakba a lezuhanó autó és utasa után. Dansher soha nem nyitott erről vitát; Laura mély szeretetének és féltésének tudta be az ellenkezést. De igenis jól tette, amit tett.

— Oké, nem zavarlak. Kérsz egy pohár bort?

— Kösz, kérek.

— Hozom — mondta mosolyogva a nő, és a sűrű vörös bozont eltűnt az ajtó nyílásából.

Dansher felkelt a fotelból; odalépett az íróasztalához, ahol a számítógépe a nap huszonnégy órájából tizennyolcban általában működött. Rákattintott a posta-ikonra, ami vörös jelzéssel villogott egy ideje. Ki a fene keresi?

Nagyot nyelt, amikor a címzésen megpillantotta Stan Hagginson nevét és mellette az Agnew-i parkfelügyelet emblémáját. Azt az emblémát, amit az Olympia-félszigeti Nemzeti Park jelzéseként ismernek.

Levetette magát a gép elé. Újra nyelnie kellett. Érzékei valahogy azonnal megsúgták, hogy a levél nem egy hétköznapi baráti érdeklődést rejt, nem egy „hogy vagy mostanában, öreg haverom” — típusú mondatsort. Amikor a gép kicsomagolta a levelet, Dansher mohón olvasni kezdett.

„Hi, Jeff.

Tudom, nem adtam magamról mostanában életjelet, de ismersz, milyen nehezen szánom rá magam, hogy számítógép elé üljek. Most viszont jó okom van erre.

Emlékszem, milyen elkeseredett voltál négy éve, amikor végigcsoszogtál az egész félszigeten, hogy megtaláld azoknak a különös nyomoknak a gazdáját. Még rám is nehezteltél, mert azt hitted, valaki közülünk talán a bolondját járatta veled. Pedig hidd el, senki nem tett ilyet. Mi sem értettük, mi történik. Újra mondom, négy év után: nem! Nem értettük, hogyan nyelhette el a föld azokat az átkozott nyomokat. A távozásod után többször is terepszemléztünk és semmit sem találtunk. Egészen mostanáig.”

Kattant a zár a szobában Dansher háta mögött. Laura tért vissza két félig töltött, szép ívű kristálypohárral a kezében. A férfi nem fordította el tekintetét a képernyőről, csak a kezével intett a nőnek, hogy üljön le és várjon, aztán folytatta az olvasását.

„Újra feltűntek azok a furcsa nyomok, de egészen másutt. Első alkalommal az Olympus-hegytől délre, a Queets déli hurkánál találtuk. Ha emlékszel, annak idején először oda vezettelek, és te az ottani táborunkban verted fel a sátradat. De nem találtál semmit sem, sem ott, sem az egész hegységben. Most viszont ráakadtunk megint a nyomokra. Ha még érdekel egyáltalán a dolog, elmondom, hogy a Carrie hegycsúcstól keletre, az Elwha-patak vízgyűjtője környékén bukkantak fel. Ráadásul jóval nagyobb mennyiségben, mint négy éve. Ennyit szerettem volna a tudtodra adni. Úgy érzem, tartozom vele neked. Ha rászánod magad, és ismét kijössz a terepre, hogy nyomozz az ismeretlen állat után, számíthatsz újra a vendégszeretetemre. Mint a régi szép időkben.

Szeretettel: Stan.

Utóirat: Láttam a májusi számban azokat a régi, Port Angeles-i képeket az indián fickóról. Nagyon jó volt, mikor itt jártál nálunk. Úgyhogy várlak, öregem, ha készen állsz egy utazásra.”

Dansher nem fordult meg, hanem rákönyökölt az asztalra és tenyerébe temette az arcát. Újra megrohanták az emlékek, amik ott kísértettek benne már négy év óta. Hirtelen elöntötte a vágy, hogy visszapergesse az időt, és onnan folytassa, ahol egykor abbahagyta. Úgy érezte, most sikert arat, ha itt, e pillanatban, a tettek óráján megragadja a szerencséjét.

Fújt egyet, aztán odafordult Laurához. A nő kérdő tekintettel bámult rá, de nem szólt egy szót sem. Nem is faggatta, amiért Dansher igazán hálás volt. Átvette tőle az egyik poharat, koccintott vele és belekortyolt a borba. Aztán csak ennyit mondott:

— Azt hiszem, elutazom egy időre.

Laura ajkát biggyesztve mérlegelte a mondatot.

— Üzleti ajánlat vagy értesítés a szeretődtől? — bökte ki tréfásan.

— Egyik sem. Döntést hoztam. Megfogadtam, hogy újra a régi leszek. És a véletlen szolgáltatott hozzá némi apropót.

— Nocsak! És mik a pontos paraméterek?

— Az Olympia-félszigetre utazom — mondta Jeff.

— Rendben. De nem nélkülem. Veled tartok.

Néhány másodpercig csend telepedett közéjük.

— Fogalmad sincs, Laura, milyen körülmények között vegetál az ember egy ilyen helyen. Nem beszéllek le. Csak azt kérem, hogy jól gondold meg. Nem arról híres az a környék, hogy szállodákat biztosít a vándoroknak. Nem lesz részed kényelemben.

— Nagylány vagyok. Megoldom.

— Ez esetben nincs ellenvetés — mondta vigyorogva Dansher, és kedélyesen odaütötte újra a poharát Lauráéhoz.