George Goldwind

Mindent a szerelemért

(regény)

Kiadó: ADAMO BOOKS KFT.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2014

EPUB ISBN 978-963-387-076-1

1. fejezet

Paul megtorpant a kórterem ajtajában.  bal karja és lába begipszelten és felfüggesztve nyugodott. Fejéből vezetékek vezettek az EEG dobozába, ami mellett egy monitoron szabálytalan görbe vonult át végtelenül. Diana feje felett egy kamera fürkészte szemmozgását. Ágya mellett pedig ott tornyosult az infúziós állvány. A kórterem ezenkívül olyan embertelen funkcionalitással volt berendezve, hogy Paul elszörnyedt.

– Elbírja ezt, Mr. Mellon? – kérdezte a doktor, mikor meglátta Paul arcán a változást.

– Igen, doktor úr. Szabad kérnem valamit?

– Parancsoljon.

– Hozathatnék ide képeket? Nem akarom, hogy Diana ilyen színtelen és lehangoló környezetben ébredjen fel!

– Hm – mosolyodott el a doktor. – Úgy látom ön az én emberem, Mr. Mellon. Természetesen mindazt engedélyezem, ami segíthet, és amit nem tilt a korházunk szabályzata. Majd idekéretem Melissa nővért, ő mindenben segíteni fog önnek. És most menjen oda Dianahoz, Mr. Mellon, én pedig nem zavarok tovább – mondta az orvos Paul vállára téve a kezét, mintegy bátorításul, majd távozott.

Paul a fáradtságtól szédelegve nézte Dianat, aki még mindig úgy aludt, mint Csipkerózsika. A férfi néha úgy gondolta, hogy hiába tette meghittebbé az idehozatott képekkel az intenzív osztálynak ezt a szobáját. Ám kétségbeesetten kergette el ezeket a gondolatokat. Nem lehet hiába! – győzködte magát. Már harmad napja virrasztott a lány ágya fölött, amely néma volt, Paul számára megközelíthetetlen. Nem értette, hogy ha megszorítja Diana kezét, az miért nem válaszol egy simogatással, szorítással, de akár csak egyik ujjának apró rezdülésével. Diana már lassan egy hete aludt. Úgy érezte, hogy akár örökké itt ülhet, Diana, akkor sem fog felébredni, és újra rátekinteni. Paul talán csak annak örült, hogy Diana nem láthatja saját magát. A baleset nyomai még látszottak Diana arcán, és egész testén. Bal karját és lábát begipszelték. Diananak a bordái is eltörtek, bal arcán is látszottak még a zúzódások nyomai.

Paul tehetetlenül nézte a lányt, az életét adta volna azért, hogy kinyissa a szemét és még egyszer rámosolyogjon. Már harmadik napja várta, hogy ez bekövetkezzen. Azóta összeismerkedett Melissa nővérrel is, aki már szinte jobban aggódott Paulért, mint Dianaért.

– Aludnia is kellene Mr. Mellon, meg rendesen ennie, hogy maradjon még magából valami, amikor Mrs. McDiamond felébred – mondogatta a nővér.

Dr. Wright is gyakorta nézett be Diana kórtermébe és ugyan már-már csodálta Paul kitartását, de egyet kellett értenie Melissa nővérrel. Ugyanakkor tudta, hogy Paul mindaddig kitart, míg Mrs. McDiamond fel nem ébred. Csak még időben! - gondolta a doktor, hogy Mr. Mellon is megérje!

Paul azonban hajthatatlan volt, mindent egy lapra tett fel, hiszen tudta, hogy Diana nélkül nincs értelme semminek, az életének sem. A szerelem erőt adott neki. Tudta, hogy sem a doktor, sem pedig a nővér nem ismerték Dianat. Így nem tudják róla, hogy csupa tűz, szenvedély, nem tudják, hogy szeret élni, még akkor is, ha eddig kalitkába zárták. Nem tudják, hogy Diana az, aki őt, Pault is megtanította élni, megtanította arra, hogy meglássa élete hazug mivoltát.

– Mi is voltam eddig? – tette fel magának a kérdést Paul. - Hazugságokat gyártottam, több millió embert győztem meg olyasmiről, amiben én is csak akkor hittem, ha akartam benne hinni, mert elég pénzt kerestem vele. Olyan reklámokat és marketingfogásokat ötöltem ki, amelyek csak arra voltak jók, hogy becsapjam az embereket, és ezzel szemben milliós nyereségeket biztosítsak a cégeknek és dúsgazdag tulajdonosaiknak.

Paul mióta ott volt Diana mellett csak szükségleteinek engedve hagyta el a kórtermet és eresztette el Diana kezét. Szinte állandóan beszélt hozzá. Felidézte, hogyan ismerkedtek meg, beszélt a gyerekkoráról, hiszen arról még alig mesélt a lánynak. Így ült Diana ágya mellett órákon és napokon át, míg már szólni sem tudott a kimerültségtől, csak kezében tartotta Diana kezét, ráhajtotta a fejét az ágy szélére és elaludt végre.

Zavaros álomképek zaklatták alvó testét. Arról álmodott, hogy valamikor réges-régen ő, Paul Mellon, sikeres volt, boldog, aki összetalálkozott Diana McDiamondal és egymásba szerettek. Ám valaki, vagy valami mindezt a halál sötét leplével próbálta letakarni, hogy ők megvakuljanak a sötétben, és ne találhassák meg egymást.

2. fejezet

Paul Mellon gépe végre leszállt New Yorkban. Hamar átesett a vámvizsgálaton, hiszen egész poggyásza egy kis utazóbőröndből és aktatáskájából állt.

– Milyen ügyben jött az Egyesült Államokba Mr. Mellon? - kérdezte az egyik tiszt.

– Mint mindig, üzleti ügyben.

– És hány napig kíván maradni?

– Csak pár napig – felelte Paul türelmesen, hiszen jól ismerte az amerikai vámosokat.

Miután csomagjait átnézték, végre kiléphetett a váróterembe. Körülnézett. Tudta, hogy várnak rá. A sofőrök megszokott sötét egyenruhájában lépett elé egy középkorú férfi és a kezében tartott fotót összehasonlította az előtte álló férfi arcával.

– Mr. Mellon? – kérdezte a sofőr.

– Igen.

– Szabad a csomagjait?

– Csak ezt – adta oda Paul a kis bőröndöt a sofőrnek.

– Kérem, kövessen, Mr. Mellon! – mondta a sofőr, azzal sarkon fordult és elindult a kijárat felé.

A sofőr a limuzinban tájékoztatta Pault a napirendről.

– Most tizenegy óra tizenkettő van uram. Elviszem a szállodába. A meghallgatás tizennégy órakor lesz a nyolcadik emeleten. Én fél kettőkor fogom várni a hotel bejáratánál.

– Köszönöm – mondta Paul.

Paul jól ismerte New Yorkot. Izgalmasnak tartotta, de mint született angol, túlságosan csapongónak és gyorsnak érezte. Arcára mosolyt csalt az a gondolat, hogy New York utcái egy kis túlzással olyan magasak, mint amilyen hosszúak. Magánügyben csak egyszer jött ide, amikor úgy érezte, nem bírja tovább elviselni az embereket, ki kell kapcsolódnia. Akkoriban napi tizenhat órát dolgozott. Nem volt magánélete, minden idejét a karrierjének szentelte. Bizonyítani akart, de nem elsősorban Tom Fitzgeraldnak, hanem saját magának és apja emlékének. De hamarosan megérezte, hogy a szünet nélküli munka feszülté és ingerlékennyé tette. Tom komolyan elbeszélgetett vele, mert sok dolgozó panaszkodott Paul viselkedésére és legfőképpen a nem éppen megértő hangnemére. Tom így azt javasolta, hogy utazzon el egy kis időre. Paul New Yorkot jelölte meg úti célul, habár Tom egy kis eldugott szigetet javasolt.

– Te New Yorkban akarsz pihenni? – kérdezte hitetlenkedve Tom és úgy nézett Paulra, mintha annak elment volna az esze.

– Igen, miért is ne! – mondta Paul mosolyogva. – Igaz hogy nem sziget, csak egy félsziget, de őszintén nem értem miért akarsz engem egy lakatlan szigetre küldeni. Talán azt gondolod, hogy ha két fadarabbal sikerül tüzet csiholnom magamnak egy őserdő közepén, akkor minden rendben lesz?

Így aztán Paul végül is felszállt a New York-i gépre. Napokat sétált az utcákon, a tömegbe vegyülve, mert ebben a tömegben teljesebb volt az egyedülléte, mintha egy lakatlan szigetre, vagy akár egy tengerparti üdülőhelyre ment volna az utószezonban. Itt nem zavarta senki, és zavartalanul nézhette az embereket, vagy ülhetett be egy étterembe. Paul felszabadítónak érezte azt, hogy itt akár kézen állva is járkálhatna az utcán, akkor sem nézné senki bolondnak. Hiszen itt mindenki úgy vélekedett, hogy lehet, a következő pillanatban sztár lesz abból, akit esetleg megszólnak. S a londoni emberek viselkedésbeli elvárásaihoz képest ez maga volt a szabadság, maga volt a paradicsom.

Nem sokáig gondolkodhatott. A limuzin csakhamar megállt az American Bank hotelje előtt. Ez a szálloda kizárólag a bank igazgatósági tagjait és üzleti partnereit fogadta. A hotel szerényen húzódott meg a házak között, de bent minden igényt kielégítő luxus fogadta azokat, akik egyáltalán beléphettek ide. A hotel vendégeit mesterkéletlen és diszkréciót sugalló félhomály fogadta, miközben a recepciós név szerint köszöntötte az odaérkezőket. Ebben a kellemes homályban fáradtan csillantak meg a társalgó asztalain elhelyezett ezüst hamutálcák és süteményes tálak. Azt pedig csak sejteni lehetett, hogy a recepciós pulton végig futó mívesen cirádás fémes berakás valójában aranyból van. A társalgó dohányzóasztalkáit háromnegyed körben vették körül a bőrkanapék, azt a célt szolgálva, hogy akik ott beszélgetnek, úgy érezzék, a lehetőségekhez képest tökéletesen el vannak szeparálva másoktól. Ezt a célt szolgálta az is, hogy a pincér vagy bárki más csak akkor mehetett oda az asztalokhoz, ha valamely vendég megnyomta az asztalba épített gombok valamelyikét.

Paul nem nézelődött itt, azonnal a szobájába sietett, hogy még véletlenül se kelljen összeismerkednie valakivel. Hiszen elképzelhetőnek tartotta, hogy a meghallgatás előtt a bank valamely megbízott embere olyan, akár szubjektív információkat gyűjthet be róla, amelyek esetleg befolyásolhatják a tárgyalás sikerét. Még a lakosztályában sem engedte el magát, mert abban biztos volt, hogy rejtett kamerák lesik minden lépését és szavát. Bőröndjéből csak a legszükségesebbeket vette ki, ami a tisztálkodáshoz nélkülözhetetlen volt. Letusolt. A fürdő kellemesen felfrissítette testét, kitisztította gondolatait. Azon gondolkodott, hogy milyen lehet a bank, ha a szállodája ilyen csupa titokzatosság és időtlenség. Paul érezte, hogy itt nem az emberek számítanak, hanem a pénz, az információk és főleg a bank. A bank, amely maga a világ, a mennyország és a pokol. Tehát maga a mindenség. Csak ez a mindenség elfogadjon engem is, gondolta Paul. Hamar eltelt az idő. A recepcióról felszóltak, hogy már várják.

Kilépve a hotelből a sofőr kinyitotta a limuzin ajtaját, majd megindultak az American Bank irodaháza felé.

Az American Bank majd száz éves múltra tekintett vissza. Az épülete is jól tükrözte ezt. Klasszicista stílusban épült. Az ember első benyomása az volt róla, hogy egy múzeum vagy egy bírósági épület előtt áll, melynek hatalmas öntöttvas kapuihoz hosszú és széles lépcsősoron lehetett feljutni, majd belépni a hatalmas ion oszlopok közé. Mire ideért az ember, meglehetősen aprónak érezte magát a hatalmas méretek között.

Miközben átszelte a hatalmas és kihalt aulát, jól megnézte magának, hogy hol jár. Az intarziás márványpadlózaton megkoppantak cipői, melyek kopogását felerősítette az aula akusztikája. Emiatt szinte önkéntelenül is próbált lábujjhegyen járni, ami persze elbizonytalanította a lépteit, s ha cipője megcsúszott annak hangját is zavarba ejtően erősítette fel ez a kihalt terem.  A falakat kazettás mahagóni borítás takarta, és úgy kétméterenként egy-egy fél oszlop törte meg a síkot, melyek nyolc méter magas csúcsán faun fejek néztek le arra, aki bemerészkedett szentélyükbe. A falakon festmények sorakoztak, melyek bizonyára a bank korábbi elnökeit ábrázolták, akik így a faunokkal együtt néztek szigorúan és gőgösen a betolakodóra. Paul végre odaért a lifthez, miközben arra gondolt, hogy éppen a pokol egy kis darabkáját járta meg. Vajon hány üzletembert sikerült megpuhítania és elbizonytalanítania ennek az előszobácskának, kérdezte magában Paul.

Tudta, hogy a nyolcadik emeletre kell mennie. Még a lift is mahagóniból van, gondolta, biztosan a banknak van valahol egy mahagóni erdője is, mosolyodott el. Amikor a liftből kilépett már nem is csodálkozott azon, hogy ismét abba a barnás-vöröses világba lép, amely az egész épület belsejét uralta. Meg kellene nézni egy WC-t is, mosolyodott el magában. Egy nő várta, Pault. A nő ötvennek is kinézett, de igazából meghatározhatatlan volt a kora. Nyakkendőt viselt, feszes, sötét kosztümöt és egy nagyon vastag keretű szemüveget.

– Mr. Mellon, ha nem tévedek! – mondta a nő hűvösen. Paul pedig csak bólintott.

– Akkor jöjjön utánam! – mondta szárazon s kerülve minden udvarias felhangot, azzal elindult ez egyik vagy három méter magas kétszárnyú ajtó felé.

Paul belépett a súlyos brokátfüggönyökkel félig elsötétített tárgyalóterembe. Valahol messze, a termet uraló hatalmas tárgyalóasztal másik végében három férfit látott, de nem tudta jól megfigyelni őket, mivel ők ültek háttal az ablaknak, ott, ahol a függönyöket gondosan, szinte mérnöki precizitással széthúzták, hogy azt, aki belép ide, elvakítsa az ellenfény, mivel csak ez a viszonylag keskeny fénysáv próbálta meg reménytelenül megvilágítani a vélhetően hatalmas helységet.  Régi módszer, gondolta Paul, de még mindig hatásos.

– Foglaljon helyet Mr. Mellon! – szólt a középső férfi, és miközben Paul leült folytatta. – Emlékeztetni szeretném, hogy tíz perc áll rendelkezésére, hogy előadja stratégiai elképzelésük lényegét. Amennyiben ez meggyőz minket, úgy átvesszük öntől tanulmányozásra a részletes terveket.

– Köszönöm – mondta Paul

– Akkor most kérem, vázolja fel azokat a marketing elképzeléseit, amelyek az American Bank európai terjeszkedését szolgálják – hallatszott az asztal másik végéről.

– Uraim! – kezdte Paul, miközben felállt. - Európai irodáinkat megbíztuk, hogy szerezzenek be piac-és közvélemény kutatási adatokat, arra vonatkozólag, hogy milyen módon érdemes pénzügyileg és gazdaságpolitikailag működni az európai piacon. Ezekre a tényekre alapoztuk stratégiánkat, mely röviden a következő. Az American Bank a nevéből fakadóan az EU-ban ellenérzésekre számíthat az általános Amerika-ellenesség miatt, amit a gazdaságpolitika is támogat. Éppen ezért azt javaslom, hogy az American Bank más néven és apró lépésekben növelje piacrészesedését. Ez azt jelenti, hogy véleményünk szerint az American Banknak egy kisebb helyi bankfiókhálózat többségi tulajdonosi jogát kellene megszerezni, de nem nevesítve magát, megőrizve ezzel piaci inkognitóját, mindaddig, míg erre szükség van. A dokumentációban javaslunk is ilyen bankfiók hálózatot Franciaországban az EU egyik gazdaságilag meghatározó országában. Ez a kis bankfiókhálózat, azaz a Geraldine Bank jelenleg stagnál a rossz és hozzá nem értő vezetés miatt. Előzetes elemzéseink alapján azonban rövid idő alatt felfuttatható a bankhálózat, amennyiben figyelembe vesszük a helyi viszonyokat, ilyen lehet például a francia gazdáknak termény-vagy akár föld-élőtakarékossági számla kialakítása, amely megóvja őket a rossz évektől és segíti őket a saját földhöz jutáshoz, vagy a meglévő tulajdon bővítéséhez. Egyszóval, mindezzel az American Bank megóvja magát az egy, vagy többszöri, de kockázatos nagyarányú befektetéstől, amelyek felhívhatnák rá a figyelmet; ehelyett számításaink szerint körülbelül öt év alatt egy olyan bankhálózatot hozhat létre kisebb pénzügyi kockázattal, mely meghatározó lehet Franciaországban majd pedig Európában. Köszönöm – fejezte be Paul és visszaült székére.

Az asztal másik végén halk beszélgetés kezdődött, amiből Paul egy szót sem értett, de megpróbált nyugodtan várni.

– Mr. Mellon, kérem, hagyja itt számunkra a dokumentumokat, a titkárnőm pedig átadja az átvételi elismervényt, mely biztosítja cégét, hogy az American Bank csak akkor használja fel a dokumentumot részletekben vagy egészben, amennyiben együttműködési megállapodást kötünk. Köszönjük. És holnap délután kettőre várjuk.

– Uraim! – mondta Paul és kilépett a tárgyalóteremből. Az előtérben már várta az előbbi titkárnő, átnyújtotta az elismervényt, majd egyszerűen elköszönt és visszatért munkájához.

Pault lent már várta a limuzin. Jó a szervezés, gondolta. Mikor felért a szobájába, azonnal elővette laptopját, és nekilátott tételesen átvizsgálni minden kutatási anyagot, valamint összevetette ezeket a stratégiai elképzeléssel. Tételesen átvizsgálta azokat a nyereségességi számításokat, amelyek a Geraldine Bank jelenére és esetleges jövőjére vonatkoztak, amennyiben megtörténik a felvásárlás. Tudatában volt annak, hogy az American Bank szakemberei is ezt teszik jelenleg, azaz ízekre szedik az átadott dokumentumot. Sokáig dolgozott. Délután megcsörrent a telefon. Tom Fitzgerald volt az, Paul főnöke, de leginkább társa és barátja.

– Hello, Paul, hogy vagy, milyen az idő New Yorkban? – kérdezte Tom.

Paul jól ismerte Tomot, régóta dolgoztak együtt, és tudta, hogy legszívesebben azt kérdezte volna, hogy megkötötték-e már a szerződést, csak éppen régimódi neveltetése ezt nem engedte, és ezt a tulajdonságát kedvelte Paul leginkább.

– Jól vagyok Tom, és kiváló az időjárás. A következő project az lesz, hogy New York szebb napjaiból átirányítunk néhányat Londonba. Na, mit szólsz?

– Még átgondolom – nevetett Tom.

– Szóval rákérdezel? – kérdezte Paul.

– Mire is? – kérdezte Tom, olyan hangsúllyal, mintha azt sem tudná miért hívta Pault.

– Feladom! – mondta Paul. – Átvették az anyagot. Átnézik, és holnap kettőre van jelenésem.

– Ez bíztató, nem gondolod? – kérdezte Tom.

– De, fölöttébb – felelt Paul.

– Jó, most én adom fel – mondta ismét nevetve Tom. – Nagy voltál már megint, csak így tovább!

– Holnap hívlak, amint kiderül valami – mondta Paul.

– Jó, köszönöm, és légy résen!

– Úgy lesz, minden jót! – köszönt el Paul.

Paul a másnap délelőttjét is azzal töltötte még, hogy ellenőrizze a számításokat és a végkövetkeztetéseket. Nem talált egyetlen hibát sem. Tudta, sőt meggyőződése volt, hogy ez az a stratégiai irányvonal, amelyre az American Banknak szüksége van.

A limuzinban ülve a sofőr tájékoztatta Pault, hogy ma nem a nyolcadik, hanem az ötödik emeletre kell mennie. Vajon miért? - kérdezte magában Paul, akit meghökkentett ez a változtatás. Ittléte és az első bankbeli látogatása óta úgy gondolta, kiismerte már a bank kifinomult, a pszichére ható eszköztárát, ám most elbizonytalanodott egy pillanatra. Pontosan ez a céljuk, gondolta. Jó, akkor nem dőlök be ennek az újabb trükknek!

 Paul most észre sem vette a mahagóni burkolatok ódon stílusát, a feladatra összpontosított. Biztos volt abban, hogy megpróbálják két vállra fektetni. Kiszállt a liftből, ismét a tegnapi titkárnő fogadta, de máshogy, érezte meg Paul kifinomult angol ösztöneivel. Mintha kevésbé lenne rideg, gondolta.

– Mr. Mellon, üdvözlöm! – mondta feszesen zárt ajkakkal a titkárnő, amit ezen az arcon akár mosolynak is lehetett értelmezni. – Az urak már várják.

Milyen bőbeszédű lett, gondolta Paul, miközben belépett az ajtón, amit kinyitott előtte a titkárnő. Amint belépett a terembe, tudta, hogy nyert. Mahagóni helyett ez a helység ugyanis ultramodern volt. Elárasztotta a fény az ablakokon keresztül. A tárgyalóasztalt is úgy tervezték, hogy bárki, aki odaül, egyenrangúnak érzi magát a többiekkel, és főként nem kell kihangosítót használni, hogy az asztal másik végében is hallják az ember szavát. A tegnapi három férfi ácsorgott bent beszélgetve, és amikor Paul belépett barátságosan üdvözölték, hellyel kínálták. Egyszóval eltűnt a tegnapi kihallgatásszerű hangulat.

– Üdvözlöm, Mr. Mellon, had mutatkozzam be, Richard Gordon vagyok, a kollégáim pedig Alexander Harrington és Collins Cosgrove. Mr. Mellon, mint gondolja, igen érdekesnek találtuk cége javaslatát – folytatta Mr. Gordon, akiről Paul már tegnap is megtudhatta, hogy ő az, aki dönt, hiszen tegnap is ő vitte a szót és most a hangjáról ismert rá, ugyanis a tegnapi elsötétített tárgyalóteremben nem láthatta az arcát, csak a hangját hallhatta. – Őszintén szólva többen közülünk őrültségnek nevezték a stratégiájukat, de végül is pontosan ez volt, ami eldöntötte, hogy kivel kössünk szerződést.

Paul nyelt egyet, már nem volt annyira magabiztos.

– Mr. Mellon, az átadott dokumentumok, valamint referenciáik alapján az American Bank a Fitzgerald & Co-val köti meg a szerződést az elkövetkezendő öt évre – fejezte be Mr. Gordon, mialatt Paul elé csúsztatta a lepecsételt és aláírt, legalább húsz oldalas szerződéstervezetet.

Ekkor belépett a titkárnő s egy ezüst tálcán négy pohár pezsgőt tett az asztalra. Mr. Gordon azonnal megragadta az egyik poharat és felpattant.

– Mr. Mellon, nálunk így szokás megpecsételni az üzletet. Száz éves hagyomány ez nálunk, még az alapítónk, Thomas Hardy vezette ezt be ezt a szokást, akinek az arcképével gondolom találkozott első ittléte alatt az aulában. S bár tudom, hogy ön angol s így a teára szavazna, de remélem nem bánja, hogy mi a saját hagyományainkat követjük. Tehát uraim, a sikeres üzletre!

A négy pohár összekoccant, Paul pedig olyan büszkeséget, örömöt és felszabadultságot érzett, amit talán csak egyetemista korában a diploma átvételekor. Arra azonban nagyon ügyelt, hogy érzéseit nehogy észrevegyék a bank emberei, és főleg Mr. Gordon.